Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» (далі - ТОВ «Домобудівник») про стягнення заробітної плати за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2018 року у справі № 607/3624/17 [PERSON] поновлено на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи ТОВ «Домобудівник» з 16 травня 2016 року, з посадовим окладом 3800,00 грн. 04 липня 2018 року вказане судове рішення набрало законної сили. 23 березня 2018 року позивача звільнено із вказаної посади та виплачено їй середню заробітну плату за невикористану щорічну відпусту за період з 28 лютого 2015 року по 16 травня 2016 року в розмірі 1254,60 грн. (за 29 календарних днів). В день звільнення з [PERSON] не проведено повний розрахунок, а саме їй не виплачено компенсацію за невикористані 45 днів щорічної відпустки: 19 календарних днів за період з 28 лютого 2016 року по 27 лютого 2017 року, 24 календарних дні за період з 28 лютого 2017 року по 27 лютого 2018 року, 2 календарних дні за період з 28 лютого 2018 року по 23 березня 2018 року, та не повністю виплачено компенсацію за 29 календарних днів щорічної відпустки за період з 28 лютого 2015 року по 16 травня 2016 року. 09 серпня 2018 року позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату їй компенсації за невикористані дні щорічних відпусток в сумі 4342,95 грн. 02 жовтня 2018 року при примусовому виконанні рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 лютого 2018 року у справі № 607/3624/17 [PERSON] виплачено 1254,60 грн. середньої заробітної плати за невикористану щорічну відпусту за період з 28 лютого 2015 року по 16 травня 2016 року в розмірі 1254,60 грн. (за 29 календарних днів). 21 листопада 2018 року вона звернулася в управління Держпраці у Тернопільській області щодо невиплати їй TOB «Домобудівник» компенсації за невикористані щорічні відпустки. Листом від 06 грудня 2018 року № 4204/01-05-4.3/18 управління Держпраці у Тернопільській області повідомило про те, що обчислення середньої заробітної плати, при нарахуванні компенсації за невикористані відпустки, проведено із порушенням вимог абзацу першого пункту 2 розділу II постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100. 08 квітня 2019 року Верховним Судом прийнято постанову у справі № 607/3624/17, якою касаційну скаргу TOB «Домобудівник» залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2018 року в частині, яка не скасована та не змінена судом апеляційної інстанції, постанову апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року та додаткову постанову апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року залишено без змін. 02 жовтня 2018 року при примусовому виконанні рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 лютого 2018 року у справі № 607/3624/17 позивачу оплачено вимушений прогул за період з 17 травня 2016 року по 05 лютого 2018 року. Отже, вказаний період зараховується до стажу роботи [PERSON] , який дає їй право на щорічну основну відпустку. Станом на 13 червня 2019 року відповідач не провів з позивачем повного розрахунку та не повністю виплатив компенсацію за 58 календарних днів відпустки за період з 28 лютого 2015 року по 27 лютого 2018 року, не виплатив їй компенсацію за 16 календарних днів щорічної відпустки за період з 28 лютого 2017 року по 23 березня 2018 року. Також, [PERSON] вважає, що відповідач за період з 24 березня 2018 року по 13 червня 2019 року зобов`язаний виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 55 189,75 грн. З урахуванням викладеного, позивач просить суд стягнути з ТОВ «Домобудівник» на її користь середню заробітну плату, як компенсацію, за 16 календарних днів невикористаних щорічних відпусток в сумі 1157,28 грн., середню заробітну плату, як доплату до компенсації, за 58 календарних днів невикористаних щорічних відпусток в сумі 1685,94 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що станом на 13 червня 2019 року складає 55189,75 грн. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2019 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Домобудівник» про стягнення заробітної плати за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 02 серпня 2019 року судом зареєстровано відзив на позову заяву, поданий ТОВ «Домобудівник», у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову. Додатково зазначає, що під час поновлення позивача на роботі та її звільнення 23 березня 2018 року було проведено всі необхідні розрахунки. Крім того, враховуючи, що [PERSON] була звільнена 23 березня 2018 року, початком перебігу строку позовної давності потрібно вважати саме дану дату, а тому позивач пропустила строк позовної давності із зверненням до суду стосовно середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 23 березня 2018 року [PERSON] була поновлена на роботі і звільнена з роботи. Жодного робочого дня вона не працювала. Таким чином, обчислення середнього заробітку здійснюється із заробітку працівника, який безпосередньо працював перед подією. Середній заробіток за час вимушеного прогулу не належить до фонду оплати праці. Отже, при обчисленні середньомісячної заробітної плати в частині оплати часу за відпустки позивачем проведено розрахунок на підставі середньоденної заробітної плати встановленої постановою апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року по справі № 607/3624/17, що суперечить вимогам Порядку №100. 05 лютого 2018 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі № 607/3624/17, стягнуто із ТОВ «Домобудівник» в користь [PERSON] 1254,60 грн. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 28 лютого 2015 року по 16 травня 2016 року. Разом з тим, в позовній заяві позивач мотивує свої вимоги також і не проведенням з нею повного розрахунку за невикористані відпустки за період з 28 лютого 2015 року по 16 травня 2016 року. Враховуючи вищенаведене, позивачем подано частково той самий позов з тим самим предметом та з тих самих підстав, по якому вже існує рішення суду, яке набрало законної сили, що є порушення норм законодавства. 05 серпня 2019 року [PERSON] подано письмові пояснення, в яких вона зазначає, що, на її думку, строк звернення до суду нею не пропущено, оскільки відповідно до статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім цього, ухвалою Верховного суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 607/3624/17 за позовом [PERSON] до TOB «Домобудівник» про поновлення на роботі було зупинено виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2018 року, постанови апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року та додаткової постанови апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року в частині, що не підлягає негайному виконанню, до закінчення касаційного провадження. Остаточне вирішення спору [PERSON] з TOB «Домобудівник» про поновлення на роботі відбулося 08 квітня 2019 року. Верховний Суд прийняв постанову у справі № 607/3624/17, якою касаційну скаргу ТОВ «Домобудівник» залишив без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2018 року в частині, яка не скасована та не змінена судом апеляційної інстанції, постанову апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року та додаткову постанову апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року - без змін. Крім цього, Верховний Суд поновив виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2018 року, постанови апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року та додаткової постанови апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року в частині, що не підлягала негайному виконанню. Позивач [PERSON] та її представник, адвокат Островська О.Н. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача Станович Н.Р. в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Просив суд відмовити у їх задоволенні, вирішити питання про застосування строків позовної давності. Заслухавши доводи учасників судового розгляду, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне. Як вбачається із наказу № 16/05/16-7 від 16 травня 2016 року, винесеного головою комісії з припинення ТОВ «Домобудівник» [PERSON] , [PERSON] , інженера-економіста по ціноутворенню, звільнено з 16 травня 2016 року за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2018 року (справа № 607/3624/17) визнано незаконним та скасовано наказ голови комісії з припинення ТОВ «Домобудівник» № 16/05/16-7 від 16 травня 2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді інженера-економіста по ціноутворенню ТОВ «Домобудівник» з 16 травня 2016 року. Стягнуто з ТОВ «Домобудівник» в користь [PERSON] 30340 грн. 38 коп. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів. Стягнуто із ТОВ «Домобудівник» на користь [PERSON] заробітну плату за період з 01 жовтня 2015 року по 16 травня 2016 року у розмірі 14372 грн. 20 коп., з урахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів. Зобов`язано ТОВ «Домобудівник» провести [PERSON] індексацію зазначеної суми не виплаченої заробітної плати, а також компенсацію втрати частини її доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати. Стягнуто із ТОВ «Домобудівник» в користь [PERSON] 1254 грн. 60 коп. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 28 лютого 2015 року по 16 травня 2016 року. У решті позовних вимог відмовлено. Згідно постанови апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2018 року в частині зобов`язання ТОВ «Домобудівник» провести індексацію невиплаченої за період з 01 жовтня 2015 року до 16 травня 2016 року заробітної плати, а також компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати скасовано. Рішення суду в частині стягнення з ТОВ «Домобудівник» в користь [PERSON] середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, заробітної плати за період з 01 жовтня 2015 року до 16 травня 2016 року та судових витрат змінено. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ТОВ «Домобудівник» в користь [PERSON] невиплачену заробітну плату з врахуванням індексації за період з 01 жовтня 2015 року до 16 травня 2016 року в розмірі 15492,89 грн.; стягнуто з ТОВ «Домобудівник» в користь [PERSON] 47 748,96 грн. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу; стягнуто з ТОВ «Домобудівник» в користь держави 1747 грн. 36 коп. судового збору. В решті рішення суду - залишено в силі. Постановою (додатковою) апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року ухвалено в справі № 607/3624/17 в частині позовних вимог [PERSON] про зобов`язання ТОВ «Домобудівник» провести нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати додаткове рішення, яким позов [PERSON] в цій частині - задоволено частково. Зобов`язано ТОВ «Домобудівник» нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 01 листопада 2015 року до 16 травня 2016 року, виходячи з визначених апеляційним судом до стягнення в користь позивача сум. Згідно постанови Верхового Суду від 08 квітня 2019 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2018 року в частині, яка не скасована та не змінена судом апеляційної інстанції, постанову апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року та додаткову постанову апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року залишено без змін. Поновлено поновити виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2018 року, постанови апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року та додаткової постанови апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року в частині, що не підлягала негайному виконанню. Частиною 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно заяви [PERSON] від 23 березня 2018 року, адресованої директору ТОВ «Домобудівник», ознайомившись із пропозицією про поновлення на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи, наданої їй 23 березня 2018 року, позивач надає згоду на поновлення її на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи ТОВ «Домобудівник». Відповідно до наказу № 23/03/18-1 від 23 березня 2018 року, винесеного директором ТОВ «Домобудівник» [PERSON] , згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду по справі № 607/3624/17 від 05 лютого 2018 року про поновлення [PERSON] на посаді інженера-економіста по ціноутворенню ТОВ «Домобудівник», враховуючи те, що вказана посада в штатному розкладі товариства відсутня та враховуючи згоду [PERSON] від 23 березня 2018 року прийнято рішення поновити [PERSON] на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи ТОВ «Домобудівник» з 16 травня 2016 року. 23 березня 2018 року [PERSON] звернулася до директора ТОВ «Домобудівник» із заявою, в якій просить звільнити її 23 березня 2018 року з посади інженера проектно-кошторисної роботи ТОВ «Домобудівник» за згодою сторін. Як вбачається із записів у трудовій книжці позивача серії [NUMBER] , 23 березня 2018 року здійснено запис, згідно якого [PERSON] звільнена із займаної посади за прогул, згідно ст. 40 КЗпП України з 16 травня 2016 року (наказ № 16/05/16-7 від 16 травня 2016 року). 23 березня 2018 року здійснено запис про те, що [PERSON] поновлена на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 лютого 2018 року з 16 травня 2016 року (наказ № 23/03/18-7 від 20 березня 2018 року). 23 березня 2018 року вчинено запис про те, що [PERSON] звільнена з посади інженера з проектно-кошторисної роботи ТОВ «Домобудівник» за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 23/03/18-2 від 23 березня 2018 року). 21 листопада 2018 року [PERSON] звернулася до Управління Держпраці у Тернопільській області з приводу невиплати їй при звільненні адміністрацією ТОВ «Домобудівник» грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки. На дане звернення Управління Держпраці у Тернопільській області 06 грудня 2018 року надало [PERSON] відповідь вих. № 4204/01-05-4.3/18, в якій зазначено, що для якісного і всебічного з`ясування обставин, викладених у зверненні, Управлінням було проведено захід державного контролю (інспекційне відвідування) у TOB «Домобудівник». За документами, наданими для розгляду звернення, виявлено, що згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 лютого 2018 року, наказом від 23 березня 2018 року № 23/03/18-1 «Про поновлення на роботі» [PERSON] була поновлена на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи TOB «Домобудівник» з 16 травня 2016 року. В цей же день 23 березня 2018 року [PERSON] подала керівнику TOB «Домобудівник» заяву про звільнення з роботи за угодою сторін, і, згідно наказу від 23 березня 2018 року № 23/03/18-2 «Про звільнення з роботи», була звільнена з посади інженера з проектно-кошторисної роботи з 23 березня 2018 року, відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. Відповідно до табеля обліку робочого часу за березень 2018 року, у день звільнення [PERSON] не працювала. При звільненні вона отримала довідку (вих. № 23/03/18-2 від 21 березня 2018 року) про те, що «компенсація за невикористані відпустки за період з 28 грудня 2015 року по 16 травня 2016 року - 1254,00 грн.». Під час проведення інспекційного відвідування адміністрацією TOB «Домобудівник» була видана Довідка (вих. № 23/11/18-3 від 23 листопада 2018 року) про те, що « [PERSON] нарахована компенсація за невикористані дні відпустки за період з 28 лютого 2015 року по 23 березня 2018 року у кількості 74 к.д., в т.ч. за період з 17 травня по 21 березня 2018 року 44 к.д. у сумі 2368,00 грн. та частково виплачена у день звільнення (копія касового ордера додається)». Одночасно виявлено, що обчислення середньої заробітної плати, при нарахуванні компенсації за невикористані відпустки, проведено із порушенням вимог абзацу першого пункту 2 розділу II Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100. Також інспекційним відвідуванням виявлено, що Верховним Судом України проводиться розгляд касаційної скарги на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2018 року та постанови апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року з кола питань, пов`язаних із розміром належної [PERSON] грошової компенсації за час вимушеного прогулу, що безпосередньо впливає на визначення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки. Відтак, Управлінням роз`яснено, що відповідно до підпункту 4 пункту 13 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 (далі - Порядок), інспекторам праці забороняється розглядати та перевіряти питання, яке є предметом розгляду в суді, а відповідно до підпункту 2 пункту 13 Порядку: «підміняти працівників об`єкта відвідування під час проведення розрахунків або перерахунків розмірів належних працівникам коштів, готувати висновки про відповідність або невідповідність нормативних актів об`єкта відвідування вимогам нормативно-правових актів з метою їх подальшого передання працівникам (у тому числі звільненим), іншим особам чи органам». З врахування встановлених обставин, суд вважає, що до виниклих між сторонами правовідносин слід застосувати наступні норми матеріального права. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність (постанова Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 372/2644/15-ц). Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 23 березня 2018 року [PERSON] поновлена на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи TOB «Домобудівник», згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 лютого 2018 року з 16 травня 2016 року. Отже, вважається, що впродовж всього цього періоду працівник працював. Крім того, згідно ст. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. За п. 3 Порядку під час обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки включаються: основна заробітна плата (оклад, тарифна ставка); доплати,надбавки, премії, що не носять одноразового характеру, індексація, виплати за час, упродовж якого за працівником зберігався середній заробіток, та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Нарахування виплат за час щорічної відпустки провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки (п. 7 Порядку). Якщо працівник впродовж розрахункового періоду перебував у вимушеному прогулі, то обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпустки провадиться з урахуванням суми, яка йому виплачувалась за рішенням суду за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні представник відповідача не заперечував тих обставин на які покликається позивач, а саме того, що у день звільнення 23 березня 2018 року [PERSON] не було виплачено в повному обсязі компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. З часу звернення позивача до суду, що мало місце 13 червня 2019 року та до дня ухвалення судом рішення по справі ці обставини продовжують існувати. Відтак, оскільки ТОВ «Домобудівник» в повному обсязі не виплатило [PERSON] компенсацію за 58 календарних днів відпустки за період з 28 лютого 2015 року по 27 лютого 2018 року та не провело виплату за 16 календарних днів щорічної відпустки за період з 28 лютого 2017 року по 23 березня 2018 року, і такий обов`язок відповідача існує на час ухвалення судом рішення по справі, позовні вимоги в цій частині слід задовольнити шляхом стягнення з ТОВ «Домобудівник»на користь позивача компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 2 843, 22 грн. Зроблений [PERSON] розрахунок компенсації суд вважає вірним, таким, що відповідає Порядку, відповідачем він не спростований. Посилання представника відповідача про те, що позивач заявила вимоги, які попередньо вирішені судовим рішенням по справі № 607/3624/17, то суд їх відхиляє з огляду на те, що період зазначений [PERSON] в позові, в тому числі з 28 лютого 2015 року по 16 травня 2016 року, не охоплює виплачених їй сум, а саме 1254,60 грн. (оплачено 28 лютого 2018 року) та 1254,60 грн. (оплачено 02 жовтня 2018 року при примусовому виконанні рішення суду по справі № 607/3624/17). Виплачені [PERSON] суми нею віднято від загального розміру компенсації за невикористані відпустки, що слідує із розрахунку позивача. Оскільки, закон прямо покладає на ТОВ «Домобудівник» обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать при звільненні, і такий обов`язок відповідача існує на час ухвалення судом рішення в даній справі, що тягне для останнього відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 103,12 грн., що встановлено постановою апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року у справі № 607/3624/17 та у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не потребує доказування. Усього робочих днів за період часу з 23 березня 2018 року по 04 листопада 2019 року (день ухвалення рішення судом) є 404, а саме: 1) з 23 березня 2018 року - 6 робочих днів; 2) за квітень 2018 року - 19 робочих днів; 3) за травень 2018 року - 21 робочих днів; 4) за червень 2018 року - 20 робочих днів; 5) за липень 2018 року - 22 робочих дні; 6) за серпень 2018 року - 22 робочих дні; 7) за вересень 2018 року - 20 робочих дні; 8) за жовтень 2018 року - 22 робочі дні; 9) за листопад 2018 року - 22 робочі дні; 10) за грудень 2018 року - 20 робочих дні; 11) за січень 2019 року - 21 робочий день; 12) за лютий 2019 року - 20 робочих дні; 13) за березень 2019 року - 20 робочих дні; 14) за квітень 2019 року - 21 робочих дні; 15) за травень 2019 - 21 календарних дні; 16) за червень 2019 року - 18 робочих дні; 17) за липень 2019 року - 23 робочі дні; 18) за серпень 2019 року - 21 робочий день; 19) за вересень 2019 року - 21 робочий день; 20) за жовтень 2019 року - 22 робочих дні; 21) за листопад (на ухвалення рішення судом) - 2 робочих дні. За наведених вище обставин, беручи до уваги встановлені законодавством гарантії нарахування, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню виплата середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільнення у сумі 41 866,72 грн. (103,12 грн. х 404 дні). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до ТОВ «Домобудівник» про стягнення заробітної плати за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає до часткового задоволення, шляхом стягнення з відповідача в користь позивача компенсації за невикористані відпустки в сумі 2 843,22 грн. та середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні в сумі 41 866,72 грн. Щодо застосування строків позовної давності, то суд виходить з наступного. За змістом частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В силу статті 238 КЗпП України при розглядi трудових спорiв у питаннях про грошовi вимоги, крiм вимог про виплату працiвниковi середнього заробiтку за час вимушеного прогулу або рiзницi в заробiтку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спiр, має право винести рiшення про виплату працiвниковi належних сум без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст наведених вище норм КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. У постанові по справі № 446/509/16-ц від 16 січня 2018 року Верховний Суд встановив, що застосування до позовної вимоги про стягнення компенсації у зв`язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати тримісячного строку позовної давності є безпідставним та суперечить рішенню Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 1-18/2013. У постанові від 24 квітня 2019 року у справі №607/14495/16?цВерховний Суд наголосив, що перебіг 3?місячного строку звернення працівника до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Оскільки невиплата звільненому працівникові власником або уповноваженим ним органом усіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, такий працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Також Верховний Суд вкотре відзначив, що право працівника, з яким не провели остаточний розрахунок, звернутися до суду не залежить від суми заборгованості. Враховуючи викладене, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на пропуск позивачкою строку для звернення до суду, вважає їх безпідставними. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, підлягають стягненню з відповідача в користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial