Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Сєвєродонецької міської ради про визнання права власності на квартиру у зв'язку з втратою правовстановлюючого документу, посилаючись на наступне. 28 листопада 1995 року [PERSON] уклала Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу квартири було посвідчено старшим нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Сердюк Н.І. за реєстраційним № 7451. Проте, правовстановлюючий документ на спірну квартиру був втрачений. З метою отримання дублікату Договору купівлі-продажу квартири [NUMBER] у червні 2017 року позивач звернувся до Луганського обласного Державного нотаріального архіву з відповідним запитом. Постановою від 21.06.2017 року № 633/02-03 було відмовлено [PERSON] у видачі дублікату договору купівлі-продажу квартири, оскільки архівний фонд, всі справи в тому числі і договір купівлі-продажу квартири знаходяться в місті Луганську, тобто території, яка на даний час не підконтрольна органам влади України. Таким чином, позивач втратила оригінал правовстановлюючого документу на належну їй квартиру [ADDRESS] і не може отримати його дублікат, а також підтвердити своє право власності на спірну квартиру в позасудовому порядку. В судовому засіданні представник позивача присутній не був, надав заяву про розгляд справи без його участі. В судовому засіданні представник відповідача присутній не був, про місце, день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв'язку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що згідно із копією паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого Сєвєродонецьким МВ УДМС України в Луганській області 03.09.2012 року, [PERSON], [INFO], зареєстрована з 21.12.1996 року за адресою: [ADDRESS]. Згідно із копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 28 листопада 1995 року старшим нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Сердюк Н.І. за реєстраційним № 7451, [PERSON] від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру за адресою: [ADDRESS]. Згідно із копією довідки № 194, наданою Комунальним підприємством «Сєвєродонецького бюро технічної інвентаризації» від 03.07.2017 року, згідно обліку КП Сєвєродонецького БТІ станом на 29.12.2012 року[ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.12.1995 року Сердюк Н.І., старшим державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори, реєстр № 7451. Згідно із копією постанови № 633/02-03 Луганського обласного державного нотаріального архіву від 21.06.2017 року, архівний фонд знаходиться в місті Луганську, на тимчасово окупованій території, яка на даний час непідконтрольна Україні. Всі справи, в тому числі і договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], посвідчений 28.11.1995 року Сердюк Н.І., старшим нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Луганської області за реєстровим № 7451, знаходяться в місті Луганську, на тимчасово окупованій території, яка на даний час не підконтрольна Україні. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно із ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що факти щодо неможливості відновлення позивачем правовстановлюючих документів на квартиру, а також щодо дійсної належності їй квартири є достовірними, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають, у зв'язку із чим позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає, що представник позивача у позовній заяві не наполягав на стягненні судових витрат з відповідача, у зв'язку із чим, виходячи з вимог справедливості судового розгляду, суд не вважає за необхідне стягувати судовий збір з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved