Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що [INFO] померла її баба [PERSON], у зв'язку з чим відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS]. Вона являється спадкоємцем за заповітом і прийняла спадщину. Однак нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину на вказаний будинок, оскільки в правовстановлюючому документ на нього відсутній. Крім того, вона не може належним чином підтвердити родинні відносини із спадкодавцем, оскільки наявні розбіжності в написання прізвища спадкодавця в свідоцтві про смерті та свідоцтві про народження батька позивачки. Зокрема в свідоцтві про смерть прізвище бабусі записано «[PERSON]», а в свідоцтві про народження батька - «[PERSON]» Просила встановити факт родинних відносин з померлою та визнати за нею право власності на вказаний будинок з господарськими спорудами. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в заяві, доповнивши, що спадкоємець обов'язкової частки - син спадкодавця [PERSON] від прийняття спадщини відмовився. Представник відповідача про розгляд справи повідомлений належним чином, в судове засідання не явився по невідомій причині, клопотання про відкладення розгляду справи не надав. Суд, вислухавши думку позивача, вважав за можливим справу розглянути без участі представника відповідача за наявними доказами. Свідки [PERSON] та [PERSON], кожний окремо, підтвердили, що [PERSON] була рідною бабкою позивачки і до дня смерті вони проживали разом. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла рідна баба позивачки по лінії батька [PERSON], яка проживала в [ADDRESS], у зв'язку з чим відкрилася спадщина на її майно, яку прийняла позивачка відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не заявила про відмову від неї, являючись спадкоємцем за заповітом, що підтверджується показами позивачки, свідоцтвом про смерть спадкодавця, заповітом, свідоцтвами: про народження, про укладення шлюбу, про розірвання шлюбу, довідкою Суховерхівської сільської ради (а.с.6-14). За життя, на протязі 1968 року, [PERSON], на відведеній земельній ділянці побудувала житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS], що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, рішенням Суховерхівської сільської ради про надання дозволу на розробку технічної документації на земельну ділянку в натурі (на місцевості) за вищевказаною адресою з цільовим призначенням для будівництва ат обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (а.с.15-19,23). Зазначений житловий будинок з господарськими будівлями був зареєстрований за спадкодавцем в по господарській книзі «01, особовий рахунок №0001-1 Суховерхівської сільської ради за №1131 (а.с.22). При цьому в 1968 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26.08.1948 року), який втратив чинність відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26.08.1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Таким чином, відповідно до зазначених нормативних актів, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок, на той час, був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Однак будь-які документи щодо прийняття в експлуатацію житлового будинку на теперішній час не збереглися і позивачем не надані, а згідно довідки ТОВ «Буринське БТІ» зазначене домоволодіння зареєстровано не було (а.с.20). Разом з тим, відповідно до «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних, будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 24.06.2011 року №91 і зареєстрованого в Мінюсті України 11.07.2011 року за №830/19568 (із змінами від 13.06.2012 ) документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законів, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Даний порядок діяв до 30.01.2013 року. Крім цього, згідно п.42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 року №868, який діяв до 01.01.2016 року, для проведення державної реєстрації речових прав на об'єкт нерухомого майна в разі, коли в документах, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на такий об'єкт, відсутні відомості про його технічні характеристики, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Таким чином, документом, який підтверджує технічні характеристики об'єкта нерухомого майна є, в тому числі, технічний паспорт. На замовлення спадкодавця 18.03.2009 року ТОВ «Буринське бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на вищевказаний житловий будинок з господарськими спорудами (а.с.15-19), а з довідки Путивльського бюро технічної інвентаризації та проектування вбачається, що спірний житловий будинок збудований відповідно до вимог ДБН та СНИП і підлягає експлуатації (а.с.24). Таким чином, аналізуючи наведені докази, суд приходить до висновку, що забудовник [PERSON] побудувала зазначений будинок на належно відведеній земельній ділянці, за відповідними технічними нормами, однак за свого життя не оформила належним чином право власності на нього, не провівши його реєстрацію в органах БТІ та помер. За таких обставин суд приходить до висновку, що остання побудувавши на протязі 1968 року житловий будинок з господарськими спорудами набула статусу власника житлового будинку та згідно зі ст.86 ЦК Української РСР 1963 року набула право, в межах установлених законом, володіння, користування та розпорядження цим майном. Крім цього, позивачка неспроможна в органах нотаріату безспірно довести і свої родинні відносини із спадкодавцем, оскільки у свідоцтві про смерть останньої її прізвище записано «[PERSON]», то ді як у свідоцтві про народження батька позивачки [PERSON] в графі мати її прізвище записано російською мовою «[PERSON]» (а.с.11). Між тим їхні родинні відносини щодо їх кровної спорідненості знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, зокрема як в показах заявниці та свідків, так і з довідки Суховерхівської сільської ради (а.с.14). При цьому батько заявниці, маючи право на обов'язкову частку згідно положень ст.1241 ЦК України, відмовився від прийняття спадщини, що вбачається із спадкової справи №63/2017, заведеної після смерті [PERSON]. Згідно ст.256 п.1 ЦПК України, суд розглядає справи по встановленню факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно положень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, відповідно до п.1 ст. 273 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію у зв'язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (1950 р.) кожен має право на повагу до його приватного, сімейного життя та до житла. З огляду на зміст зазначених норм матеріального права та їх аналізу, враховуючи, що позивачка прийняла спадщину, але не може скористатись в повному обсязі своїм правом власності на спадкове майно шляхом нотаріального оформлення спадщини, суд приходить до висновку про обґрунтованість її вимог, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved