Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі по 750 грн., визнання місця проживання дітей з матір'ю. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона з 23.04.2002 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в якому у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В сторін різні погляди на життя, різні інтереси. Сторони останній період не проживають однією сім'єю, спільного господарства не ведуть. Відповідач в судовому засіданні суду пояснив, що збереження шлюбу є неможливим. В той же час, відповідач частково визнав позовні вимоги та не заперечував проти розірвання шлюбу, залишення дітей на проживання з матір'ю, задоволення позову в частині сплати аліментів на утримання доньок, висловивши свою готовність сплачувати кожного місяця 30 % прожиткового мінімуму, на користь позивача, та не заперечував визначити місце проживання дитини з матір'ю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23.04.2002 р., згідно Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 23.04.2002 р., виданого відділом РАГСу Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 434 (а.с.4). В ході судового розгляду справи встановлено, що станом на даний час шлюбно-сімейні відносини між сторонами остаточно припинені. їхні цінності та погляди на життя суттєво відрізняються. Згідно з ч. 2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. В ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України зазначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України). Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). В судових засіданнях відповідач та представник позивача проти надання часу для примирення заперечили, посилаючись на його недоцільність та неможливість примирення сторін через фактичне небажання продовжувати сімейні відносини. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, миритися вони не бажають, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, так як подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. Під час перебування у шлюбі у сторін народилися дві доньки - [PERSON], [INFO], згідно копії Свідоцтва про народження (а.с.5), [PERSON], [INFO], згідно копії Свідоцтва про народження (а.с.44). В судовому засіданні представник позивача підтримала позовну вимогу про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей в розмірі по 750 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення повноліття. Відповідач частково визнав позовні вимоги, висловивши готовність сплачувати аліменти в розмірі 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно. Відповідач зазначив, що не працює постійно, має мінливий дохід. Відповідно до ст. 141, 180 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо своїх неповнолітніх дітей, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частина 1 ст.182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімумом - це є вартісна величина набору продуктів харчування та мінімального набору непродовольчих товарів, достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я та мінімальна вартість послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище матері, зокрема те, що діти, проживають разом з позивачем. Також судом враховано те, що відповідач не працює та має мінливий дохід. Також суд звертає увагу на те, що на момент розгляду справи в суді, відповідно до ст..7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», прожитковий мінімум дитини, віком від 6 до 18 років, становить 1320 грн., а з 1 жовтня - 1373 грн., а на дитину віком до 6 років становить 1059 грн., а з 1 жовтня 2014 року 1102 грн. Відповідно до ст.184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Дослідивши обставини справи та письмові докази, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, врахувавши те, що відповідач частково визнав позовну вимогу про стягнення аліментів, суд приходить до висновку, що позовну вимогу щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 750 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення повноліття слід частково задовольнити: визначити розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 500 грн. щомісячно та на утримання [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 650 грн. щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Стягнення аліментів розпочати з 23.06.2014 року (з часу звернення з позовом до суду). На підставі ст. 104, 105, 110, 112, 180, 181,182, 184 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial