Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суд з даним позовом у якому просила стягнути з відповідача [PERSON] матеріальну шкоду 21089,93 грн., моральну шкоду 5000 грн. та судові витрати. Позов вмотивовано тим, що 30.05.2019р. в м.Одесі на вул.Канатній сталася ДТП внаслідок якої було пошкоджено її автомобіль Містсубіши і вартість відновлювального ремонту склала 27033,63 грн. Відповідальність [PERSON] була застрахована ПАТ «Страхова компанія «УНІКА», яка сплатила ї1 страхове відшкодування 14433 грн., отже з відповідача вважає за необхідне стягнути різницю у сумі 14501,70 грн. та моральну шкоду, яку вона зазнала внаслідок пошкодження майна. Відповідач відзиву не надав, поштове повідомлення надсилалося на його зареєстрованою адресою місця проживання та повернулося до суду з відміткою» адресат відсутній», тому відповідно до вимог ст.128ч.8 ЦПК України вважається, що отримав повістку належним чином. Суд дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Дослідженими доказами встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 30.05.2019 року біля будинку №71 по вул.Канатній м.Одеси відповідач, керуючи а\\м «Тойота» д\\н [NUMBER] , скоїв зіткнення з а/м «Митсубіши» д\\н [NUMBER] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, і вартість матеріального збитку завданого автомобілю позивача, складає 27033,63 грн., що підтверджується Звітом №12298 від 20.06.2019р. На час ДТП автомобіль відповідача було застраховано ПАТ «Страхова компанія «УНІКА», що підтверджується полісом АО №0565957 і ліміт відповідальності за полісом складає 100000 грн., а франшиза 1000 грн. Страховою компанією ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» за полісом АО №0565957 позивачу сплачено 14433 грн. Отже позивач вважає, що йому не повністю відшкодована шкода і просить стягнути з відповідача різницю у сумі 14501,70 грн., інфляційні витрати та 3% річних. Відповідно до ст.81ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ст.81ч.6 ЦПК України). Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003р.№ 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада2003р. за № 1074/8395 із змінами (далі Методика) - вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Пунктом 2.4. Методики зазначено, що вартість відновлювального ремонту КТЗ визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ. Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. Отже, за змістом указаних положень законодавства вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків). Власник права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди. Однак, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду з розгляду цивільної справи № 755/18006/15-ц від 04.07.2018р. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до положень статей 28, 29 вказаного Закону, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, в тому числі, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета спору та підстав позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Таким чином у даному випадку, оскільки позов заявлено тільки до відповідача [PERSON] , який застрахував свою цивільно-правову відповідальність вищевказаним полісом, він відповідає за завдання матеріальної шкоди тільки в межах суми франшизи, тобто 1000 грн., а тому позов підлягає у цій частині частковому задоволенню. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її права і така шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не повязана з розміром цього відшкодування. За п.3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно вимог ст.1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, крім випадків, встановлених законом. Позивач оцінив спричинену йому моральну шкоду у 5 000 грн. Однак, такий розмір моральної шкоди заснований на суб`єктивній оцінці самого позивача, не узгоджується з встановленими у справі обставинами, не є обґрунтованим та належним чином доведеним і по суті є завищеним. Ухвалюючи судове рішення суд з урахуванням засад розумності та справедливості, доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2500 грн. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. З відповідача на користь позивача, на підставі ст.141 ЦПК України підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial