Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова із заявою, в якій просить встановити факт її постійного проживання за адресою [ADDRESS] . Заява обґрунтована тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після смерті заявник звернулась до ГУПФУ з метою оформлення пенсії у зв`язку із втратою годувальника. Заявниці було відмовлено у призначені вказаного виду пенсії, так як на момент смерті подружжя було зареєстроване за різними адресами, а тому відсутні підстави вважати, що [PERSON] перебувала на утриманні [PERSON] . Заявниця стверджує, що її реєстрація за адресою [ADDRESS] носила формальний характер, а насправді вона мешкала разом з чоловіком до його смерті, доглядала за ним. Встановлення факту проживання за однієї адреси разом з [PERSON] необхідно заявниці для оформлення пенсії у зв`язку із втратою годувальника. Відповідно до ухвали від 19 березня 2020 року вказана справа направлена до Дзержинського районного суду міста Харкова за підсудністю. Відповідно до ухвали від 10 червня 2020 року провадження у справі відкрито. В судовому засіданні заявниця просила «зробити їй надбавку до пенсії», не дотримуючись вимог своєї заяви. На неодноразові питання суду, ще раз вказала про необхідність призначення судом надбавки до пенсії. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги заявника не обґрунтовані, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та не підлягають задоволенню. Згідно з ч.2 ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується. Згідно із ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293, ч. 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ч.2 ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.2 ст.76 ЦПК України, ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. При цьому, відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. У відповідності до ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Щодо інших аргументів або міркувань заявника, то вони не дають підстав для висновку про обґрунтованість заяви. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, з вищевикладеного вбачається, що факт, який просить встановити заявник, не є юридичним в даному конкретному контексті, а чинним законодавством передбачений інший порядок вирішення вказаних вимог, а саме в позовному провадженні. Заявницею не надано жодного доказу на підтвердження вимог заяви. Крім того у судовому засіданні вона просила вирішити питання нарахування пенсійних виплат, що взагалі виходить за предмет дослідження судом у вказаному провадженні. Суд чітко вбачає у даному випадку розгляд вказаних правовідносин у позовному порядку.

Outcome: dismissed