Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позов до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», в якому просить визнати кредитний договір №18/06 сп від 12 травня 2006 року та додаткові угоди до нього укладені між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» правонаступником якого являється ПАТ «[PERSON] та [PERSON] недійсними. Позовні вимоги мотивує тим, що 12 травня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» правонаступником якого являється ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №18/06 сп згідно якого [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в сумі 18891,00 дол. США. Кредит надавався на придбання автомобіля MITSUBISHI COLT. Процентна ставка за користування кредитом становить 13% річних. Після того, як позивачка звернулась у 2015 році до спеціаліста в галузі права, виявилось, що при укладенні кредитного договору було порушено її права, як споживача фінансових послуг. Позивачу не було роз'яснено варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяг, переваги та недоліки інших, окрім пропонованої схеми кредитування, які саме валютні ризики під час виконання зобов'язання можуть виникнути, та який обсяг збільшення зобов'язання у такому випадку відбудеться. Крім того, позивачка не знала на момент укладення вищезазначеного кредитного договору про обов'язок Банку проводити переддоговірну роботу з клієнтом, а якщо така б робота та обов'язок Відповідача був виконаний належним чином, Позивач мав би вибір кредитних послуг та знав би про реальну процентну ставку за спірним кредитним договором, прийняв би свідоме рішення щодо укладення чи не укладення з Відповідачем спірного кредитного договору. Таким чином, при укладенні вищезазначеного договору, відповідачем були порушені права позивача як споживача відповідно до Закону України «Про захист прав споживача» та вимог чинного валютного законодавства України та Постанов НБУ. Згідно п.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням і договору про надання споживчого кредиту, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: А) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; Б) форми його забезпечення; В) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; Г) тип відсоткової ставки; Д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговування та повернення, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); Е) строк, наякий кредит може бути одержаний; Є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяг; Ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; З) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; И) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право або відомості про те, від кого споживач може одержати і докладнішу інформацію; Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 затвердженні «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту урахуванням процентної ставки за ними, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту. Відповідно до п. 2.1 вищезазначених правил: «банки зобов'язані перед укладанням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши вищенаведені умови». Відповідно до п. 2.4 Правил: «банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією». Жодного документу, розписки, які б свідчили про ознайомлення позивача на час укладення спірного кредитного договору з умовами кредитування не має, оскільки така переддоговірна робота з позивачем не проводилась, а вся та робота, яка взагалі відбувалась при отриманні кредиту не відповідає жодним його умовам. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) При реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції. Всупереч ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням кредитного договору банком не було повідомлено позивача письмово про форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, чим було порушене право споживача на свободу вибору продукції. 2) Обмежується право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Банком обмежене право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про кредит, так як ним не повідомлено про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговування та повернення, зокрема таким, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Крім того позивач зазначає, що в рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року зокрема зазначено, що споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть, унаслідок введення його в оману, придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого рядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Позивач, який є споживачем, не є фахівцем в галузі права та фінансів, не повинен та не зобов'язаний знати акти цивільного законодавства, які регулюють кредитні відносини, в тому числі Закону України «Про захист прав споживачів». Натомість, відповідач розробляє зміст спірного договору і тому саме відповідач несе відповідальність за дотримання вимог закону при укладенні договору. Відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також правдиву інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного законодавства України. З врахуванням вищевикладеного, вимушена звернутися до суду. Представник позивача [PERSON] у судовому засідання підтримав позовну заяву, з мотивів викладених в ній, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, підтримавши письмові заперечення, долучені до матеріалів справи. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст.ст.4, 10, 11, 60, 61, 213 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду обгрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Ст. 628 ЦК України регламентує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ст. 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В судовому засіданні встановлено, що 12 травня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» правонаступником якого являється ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №18/06 сп, згідно якого [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в сумі 18891,00 дол. США. Кредит надавався на придбання автомобіля MITSUBISHI COLT. Процентна ставка за користування кредитними коштами становить 13% річних. Забезпеченням зобовязань щодо погашення кредиту, сплати процентів за його користування, інших платежів, передбачених цим Договором, а також можливих штрафних санкцій є Договір застави автомобіля від 12.05.2006 року та договір поруки, укладений з [PERSON]. В подальшому до споживчого кредитного договору №18/06 сп від 12.05.2006 року вносились зміни та доповнення, які сторони договору виклали в додатковому договорі №1 від 10.12.2008 року, додатковому договорі №2 від 29.04.2009 року та Договорі про внесення змін до договору застави від 09.04.2009 року. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору. Згідно ч.3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства впливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до п.1 Постанови ПВСУ №9 від 06.11.2009 р., цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються в тому числі Законом України від 12.05.1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні. Так, ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За положеннями ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Крім того, як роз'яснено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Також, Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. №168, зареєстрованою в МЮУ 25.05.2007 р. за №541/13808 встановлено,що у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладання кредитного договору банк зобов»язаний попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе споживач. Однак зазначена вимога закону відповідачем виконана не була. П. 2.3. Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 р. №168 передбачає, що банки зобовязані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією про умови кредитування. Письмова інформація доводиться до споживача перед підписанням кредитного договору у вигляді окремого документа (бюлетеня,довідки,повідомлення тощо) п.2.5 Постанови НБУ. В процесі розгляду справи встановлено, що ця вимога також відповідачем не виконана, належні та допустимі докази на спростування цього відповідачем суду не надано. Всупереч п 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банком не надано споживачу графіка платежів із зазначенням сум погашення основного боргу, відсотків за користування кредитом та інших супутніх послуг чи фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, і такий графік між сторонами не підписувався. Відтак, суд приходить до висновку про недійсність договору про надання споживчого кредиту, оскільки він не відповідає вимогам ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами надання позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повної інформації про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати процентів та про державні субсидії або інформацію про те, від кого споживач може одержати такі відомості; не роз'яснено позивачу, що валютні ризики під час виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором покладено на споживача й не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, що передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд вважає, що представником відповідача не доведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Зокрема, щодо застосування строків позовної давності слід зазначити наступне. За загальним правилом (ч.1ст.261 ЦК України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що про порушення свого права позивач дізнався при зверненні у 2015 році до спеціалістів в галузі права. Отже, суд вважає, що перебіг строку позовної давності почався з моменту звернення у 2015 році до спеціалістів в галузі права, а з позовом до суду позивач звернулася 25.02.2016р., тобто в межах строку, встановленогост.257 ЦК України. Таким чином, судом встановлені підстави для відмови у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності. Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved