Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з цивільним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON], [PERSON], мотивуючи вимоги тим , що позивач є співвласником жилового приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], який з 2003 року не мешкає за місцем реєстрації. В добровільному порядку відповідач з реєстраційного обліку не знімається, у зв'язку з чим позивач звернулася з даним позовом до суду і просить суд визнати [PERSON], [INFO]., таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги визнав. Однак, ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14.11.2018р. відмовлено у прийнятті визнання [PERSON] позову. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки до суду не повідомили. У зв'язку з неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи , суд вважає , що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло [NUMBER], виданого 02.03.1998р. Відділом приватизації житла УЖКГ Сєвєродонецького міськвиконкому згідно з розпорядженням (наказом) від 13.02.1998р. №340. Зазначене право власності зареєстровано у Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецька Луганської області у реєстровій книзі за №743 від 18.03.1998р.. Суд враховує, що відповідач [PERSON] є співвласником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], права користування якої позивач просить позбавити відповідача. Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014р. №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] призведе до обмеження права останнього у користуванні своєю власністю, що суперечить вимогам ст. 317 ЦК України та ст. 319 ЦК України, яка гарантує кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим за місцезнаходженням житлового приміщення, яке особі належить на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у житловому приміщенні. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON], [PERSON]. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, відповідачем не було заявлено судових витрат до відшкодування. Таким чином, судові витрати, які підлягають розподілу у цій справі відсутні.

Outcome: dismissed