Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до Харківської міської ради про виділ частки у спільній власності. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.11.2013 року вона та [PERSON] отримали приватизаційне свідоцтво на квартиру [ADDRESS] . В приватизації брали участь позивач та [PERSON] , за яким вона доглядала у зв`язку з його похилим віком. [INFO] [PERSON] помер, заповіту не залишив, спадкоємців за законом, згідно діючого на той час законодавства в нього також не залишилось. У травні 2018 року позивач звернулась в Першої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] , але отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1924/02-14 від 29.05.2018 року. В постанові зазначено, що в матеріалах спадкової справи є лист Відділу реєстрації місця проживання у Шевченківському районі м. Харкова від 21.05.2018 року за №04-10-09/1228-18 про те, що інформація про осіб, зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] у Реєстрі територіальної громади міста Харкова відсутня. Також, нотаріус роз`яснила, що у зв`язку з тим, що у позивача з померлим [PERSON] відсутні факти родинного зв`язку, це також є підставою для відмови в оформленні спадку. На теперішній час [PERSON] не може розпоряджатися належною їй часткою квартири, оскільки вона не виділена. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, простить задовольнити. Представник Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, де зазначив, що позовні вимоги позивача безпідставні, необґрунтовані та не підлягають задоволенню. Також, представник відповідача відмітив, що позивач не надала до суду належні, допустимі та достатні письмові докази в обґрунтування заявлених позовних вимог, які можуть бути прийняті судом на підтвердження обставин, що зазначені у позовній заяві. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №03-08489-2018 від 05.06.2018 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 28.11.1993 року, квартира, загальною площею 32,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ., належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 3 ст. 319 ЦК України, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1, 2 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом; у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду; виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. За ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, при цьому відповідно до частини 3 цієї статті, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Судом встановлено, що частки в квартирі за адресою: [ADDRESS] ., учасниками спільної сумісної власності не визначено. Звертаючись з даним позовом позивач просить визначити його частку майна у спільній сумісній власності. Оскільки спірна квартира перебуває у спільній сумісній власності двох співвласників без визначення їх часток, виходячи з рівності часток співвласників, слід дійти висновку, що частка кожного співвласника в даній квартирі становить 1/2. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved