Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі території України без згоди батька, третя особа Служба у справах дітей Стахановської міської ради. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 24 вересня 2005 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого народились діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З 2015 року сторони не підтримують шлюбні відносини, не мають спільного бюджету, не ведуть спільного господарства. Діти мешкають з позивачем та знаходяться на її утриманні. Вона матеріально утримує та піклується про здоровя дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу окремого проживання відповідач участі у вихованні та догляді дітей не приймає, їх розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, участі у житті дітей не приймає, хоча має таку можливість. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок дітям у Федеративній [PERSON] Німеччина та [PERSON] задля підвищення рівня світогляду дітей, покращення стану їх здоровя, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обовязків. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дітей за кордон, однак прохання відповідачем були залишені без відповіді. Така позиція відповідача шкодить інтересам дітей та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку, порушує права дітей на повний та гармонійний розвиток її особистості. Окрім того, позивач вказує, що вона з дітьми проживає на тимчасово непідконтрольній українській владі території Луганської області, а саме у м. Кадіївка (Стаханов) Луганської області, а отже після подорожі на відпочинок вона та діти будуть повертатись до постійного місця проживання, на що також необхідно надати дозвіл. На підставі викладеного позивач звернулася з даним позовом до суду в якому просила суд: - надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України неповнолітнім [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], у період з 01 липня 2017 року по 01 липня 2018 року до Федеративної [PERSON] Німеччина та [PERSON]; - надати дозвіл на виїзд та вїзд з та на тимчасово непідконтрольну українській владі територію Луганської області, а саме з та до міста Кадіївка Луганської області неповнолітнім [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], у період з 01 липня 2017 року по 01 липня 2018 року. Також просила надати їй дозвіл на оформлення та отримання паспорту громадянина України для виїзду за кордон на імя малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] без згоди батька [PERSON], [INFO]. В судове засідання позивач не зявилася, в позовній заяві просила розглянути справу без її участі, , проти прийняття судом заочного рішення не заперечувала. В судове засідання відповідач не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило. В судове засідання представник третьої особи не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача. У звязку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії І-ЕД № 036592, виданого 23 березня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] народився 13 березня 2006 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 187. Батьком записаний [PERSON], матірю [PERSON]. З копії свідоцтва про народження серії І-ЕД № 306435, виданого 13 червня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції у Луганській області, вбачається, що [PERSON] народився 02 червня 2014 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 296. Батьком записаний [PERSON], матірю [PERSON]. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії І-ЕД № 019445, виданого 28 лютого 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 24 вересня 2005 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 511. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON], дружини [PERSON]. Згідно із наданими позивачем характеристиками з учбових та виховальних закладів міста Стаханова (Кадіївки), [PERSON] та [PERSON] відвідують відповідні заклади, мати приймає активну участь у їх вихованні, батько не приділяє уваги вихованню дитини. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно зі статтею 141 СК України, батьки мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. Згідно з вимогами ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з вимогами частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 - «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначені поїздки із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, враховуючи норми ст.ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позов. З аналізу вказаного вище вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є: відповідність такої поїздки до іншої країни інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретної країни та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку. В позовній заяві позивач вказує, що неповнолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні, в той час як відповідач самоусунувся від будь-якого спілкування з дітьми та їх виховання, що суперечить інтересам дітей, які мають конституційне право на освіту, здоровий образ життя та право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє їх цих прав. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] не підтримує звязку з родиною, не може або не бажає дати згоди на виїзд за кордон України його неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а такий тимчасовий виїзд дітей за кордон надасть їм можливість розвитку та відпочинку, відповідатиме інтересам дітей, буде сприяти їх всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству, а також не позбавить дітей права та можливості спілкуватися з батьком, то суд вважає за можливе надати неповнолітнім [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон без згоди та супроводу їх батька строком з 01 липня 2017 року по 01 липня 2018 року до Федеративної [PERSON] Німеччина та [PERSON]. Суд також відзначає, що відповідно до п. 5.1.1-5.1.2 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 415 ог від 12 червня 2015 року, вїзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Виїзд з неконтрольованої території громадян України: які народились у 1998 році і пізніше та не змогли оформити паспорт громадянина України (внаслідок проживання у населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження), здійснюється за умови предявлення свідоцтва про народження/копії свідоцтва про народження або будь-якого іншого документа, який дає можливість ідентифікувати таких осіб, особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи; які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови предявлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи; дитини, яка народилась після початку проведення АТО, та внаслідок проживання у населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, їй не було оформлено свідоцтво про народження, здійснюється за умови предявлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) дитина виїжджає з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм, дозвіл на виїзд та вїзд неповнолітніх дітей до міста Кадіївка Луганської області без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування. З аналізу вказаного вище також вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є наступне: відповідність такої поїздки на тимчасово непідконтрольну українській владі територію Луганської області інтересам дитини, ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретного періоду часу перебування на цій території. При цьому на відміну від звичайного виїзду дитини за кордон України з метою оздоровлення або відпочинку, виїзд та вїзд дитини на тимчасово непідконтрольну українській владі територію Луганської області, на думку суду, має бути обґрунтований виключними обставинами, які зумовлюють абсолютну необхідність такого виїзду та вїзду. Вказана позиція суду ґрунтується на тому, що тимчасово непідконтрольна українській владі територія Луганської області контролюється представниками самопроголошеної республіки, на цій території не діють правоохоронні та судові органи, соціальні та медичні установи України, на цій території існує підвищена небезпека бойових дій, проявів насильства, що в свою чергу призводить до суттєвого збільшення ризику негативного впливу на дитину внаслідок відвідування цієї території. Враховуючи те, що неповнолітні діти мають постійне місце проживання на тимчасово непідконтрольній українській владі території Луганської області, а саме в м. Кадіївка Луганської області, та позивач має намір на повернення дітей додому за місцем постійного проживання, то такий виїзд та вїзд є необхідним та відповідає інтересам дітей. Отже, вимога позивача щодо надання дозволу на виїзд та вїзд з та на тимчасово непідконтрольну українській владі територію Луганської області, а саме з та до міста Кадіївка Луганської області неповнолітніх дітей без згоди та супроводу батька [PERSON] у період з 01 липня 2017 року по 01 липня 2018 року, підлягає задоволенню. Стосовно вимоги про надання дозволу на виготовлення проїзних документів суд зазначає, що питання щодо оформлення документів для виготовлення та отримання паспорту для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16 - річного віку врегульовано «Порядком оформлення, видачі, обміну,пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою КМУ України №152 від 07 травня 2014 року, та окремого дозволу не потребує. Отже, у задоволенні позовної вимоги про надання дозволу на оформлення і отримання документів для виїзду дітей за кордон належить відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанціями № 0.0.790429537.1 від 20.06.2017 року про сплату судового збору у сумі 640 грн. 00 коп., № 65951 від 01.07.2017 року про сплату судового збору у сумі 640 грн. 00 коп., № 65973 від 01.07.2017 року про сплату судового збору у сумі 640 грн. 00 коп., у звязку з чим суд вважає за необхідне стягнути суму судових витрат в розмірі 1280 грн. з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, якими є дві окремі вимоги немайнового характеру.

Outcome: partial