Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсними договорів міни та дарування квартири. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з 03.08.1995 року вона є власником квартири [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності. Вказує, що на протязі останніх 10-ти років у вказаній квартирі проживав її онук [PERSON] Однак, коли він підріс, у них почали виникати побутові конфлікти, у зв'язку з чим, її дочка [PERSON] запропонувала переїхати їй в м. Ковель Волинської області, де вона буде винаймати їй квартиру, а згодом й викупитись для неї у власність. Зазначає, що при переїзді, її зять відвіз до нотаріуса в м. Ковелі, де їй дали ряд документів, як їй повідомили стосовно її виписки з Луцька і приписки в м. Ковель, які вона підписала, не читаючи. В подальшому, вона проживала в м. Ковелі, однак дочка їй квартири не купила, а з часом взагалі відмовилась виконувати свою обіцянку. І коли вона повернулась у свою квартиру в м. Луцьку, її не впустили, мотивуючи тим, що вона не є її власником. У зв'язку з чим, вона звернулась за захистом своїх прав до Луцького ВП ГУНП у Волинській області і наприкінці квітня 2016 року отримала постанову про закриття кримінальної справи, з якої дізналась, що нею нібито укладений договір міни, згідно якого вона обміняла свою трикімнатну квартиру по [ADDRESS] на двохкімнатну по [ADDRESS] з умовою, що вона залишиться по [ADDRESS]. А вже 8 червня 2011 року, [PERSON] подарувала спірну квартиру [PERSON] Крім того, вказує, що ніякої домовленості про обмін квартирами не існувало, вона дійсно підписувала в нотаріуса якісь документи, однак вони не стосувались обміну квартир, такий договір вона не бажала укладати, оскільки він є вкрай невигідний для неї, не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам. При цьому, дочка навмисно та цілеспрямовано ввела її в оману. У зв'язку з чим, просить визнати недійсним договір міни від 27.08.1995 року, укладений між нею та [PERSON] щодо обміну квартири в [ADDRESS] на квартиру в [ADDRESS], а також договір дарування квартири в [ADDRESS] від 08.06.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві та просили її задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається із договору міни від 27.08.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Луцької державної нотконтори Волинської області, [PERSON] передала належну їй на праві приватної власності квартиру в [ADDRESS] в обмін на квартиру в [ADDRESS], що належить [PERSON], а остання передала належну їй квартиру в обмін на квартиру, що належить [PERSON] (а.с. 29). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 241 ЦК України (в редакції 1963 року), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Статтею 242 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Аналогічні норми передбачені ч. 1, 2, 4 ст. 715 ЦК України, згідно яких за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як випливає із п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Аналогічні норми закону передбачені й ст. 57 ЦК України (в редакції 1963 року), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, згідно якої угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Отже, дослідивши договір міни, заслухавши пояснення сторін, то суд приходить до висновку, що договір міни укладався у відповідності до волевиявлення сторін і суду не представлено доказів укладення правочину під впливом обману чи помилки. Крім того, допитані в якості свідків відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні ствердили, що договір міни укладався за домовленістю сторін, тобто позивач розуміла і усвідомлювала наслідки правочину, а також бажала їх настання. Таким чином, суд дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, враховуючи, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, на які позивач покликалася як на підставу своїх вимог, тобто укладання договору міни на вкрай невигідних умовах та внаслідок обману, а тому приходить до висновку про безпідставність заявленого позову. При цьому, слід зважити, що оспорюваний договір укладався у 1995 році, а з позовом до суду позивач звернулась лише у 2016 році, тобто з пропуском строку позовної давності. У відповідності до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 1 ст. 718 ЦК України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Поряд з цим, позивач та її представник не представили суду доказів та не довели, що оспорюваний та укладений в подальшому договір дарування також не відповідає вимогам закону, а тому в цій частині слід відмовити за недоведеністю. На підставі ст. ст. 6, 10, 11, 58, 60, 61, 209, 213-215 ЦПК України,

Outcome: dismissed