Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], в якому просить визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] від 31.05.2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], зняти з реєстраційного обліку в даній квартирі [PERSON] та виселити її. В обґрунтування заявленого позову, позивач посилається на те, що 31.05.2010 року [PERSON] уклав з [PERSON] попередній договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Після укладеного договору [PERSON] зареєструвалася в даній квартирі і почала в ній мешкати. Позивач зазначає, що про існування вищезазначеного договору купівлі-продажу від 31.05.2010 року вона дізналася лише в 2012 році при розгляді цивільної справи за її позовом про визнання угоди купівлі-продажу квартири дійсною та визнання за нею права власності на вищезазначену квартиру (головуюча суддя Сорока О.В.). Так, на початку 2012 року до участі в цій справі вступила третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON], яка й долучила до матеріалів справи копію попереднього договору купівлі-продажу спірної квартири. Позивач вважає, що попередній договір купівлі-продажу від 31.05.2010 року є недійсним, укладеним з порушенням вимог чинного законодавства, та таким, що порушує її законні права та інтереси. Крім того, вважає реєстрацію [PERSON] незаконною, оскільки вона, як власник квартири, згоди на її реєстрацію не надавала. На даний час [PERSON] мешкає у спірній квартирі, змінила замки та перешкоджає їй користуватись своєю власністю. За таких обставин, посилаючись на вимоги ст.ст. 203, 215, 228, 237, 244 ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, позивачка звернулася з даним позовом до суду для захисту своїх порушених прав. В судовому засіданні, позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, мотивуючи їх обставинами, викладеними у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Відповідач[PERSON] позов визнав у повному обсязі, проти його задоволення не заперечував, визнавши при цьому обставини, викладені у позові позивачем. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували, зазначивши, що [PERSON] була законно вселена у спірну квартиру, спірний попередній договір підписували у нотаріуса, який повинен був перевірити повноваження [PERSON] та наявність у нього правовстановлювальних документів, а тому заперечували проти задоволення позову у повному обсязі. Державний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явилась, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового засідання. Представник третьої особи - Новомосковського міського відділу громадянства, еміграції і реєстрації фізичних осібв судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання, надавши суду заяви про розгляд справи у свою відсутність (а.с.46, 56). Згідно зі ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Судом встановлено, що 31.05.2010 року [PERSON] уклав з [PERSON] попередній договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Згідно з умовами зазначеного договору основний договір повинен бути укладений не пізніше одного місяця з моменту отримання витягу з реєстру прав власності. Після укладеного договору [PERSON] зареєструвалася в даній квартирі і почала в ній мешкати. Однак основний договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири укладено не було. Як стверджує позивач, основний договір не було укладено з тих причин, що були втрачені право встановлювальні документи на зазначений об'єкт нерухомості. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.07.2013 року визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], від 05 березня 1998 року, укладений на Українській товарній біржіміж [PERSON] та [PERSON] (нині [PERSON]) та визнано за останньою право власності на зазначену квартиру (а.с.29). Таким чином, власникомквартири [ADDRESS] на момент укладення спірного попереднього договору була[PERSON] (нині [PERSON]), яка є її власником і на момент розгляду справив суді, що стверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності (а.с.50). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зч.1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Як видно з попереднього договору, на момент його укладення [PERSON] не був власником спірної квартири. Її власницею була [PERSON], однак не мала првовстановлювальних документів. Дана обставина встановленаРішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.07.2013 року, яке набрало чинності у встановленому законом порядку, а тому в порядку ст.61 ЦПК України не підлягає доведенню. Доказів того, що зазначені првовстановлювальні документи були у [PERSON], суду не надано, як не надано доказів і того, що [PERSON] надавала довіреність [PERSON] на здійснення дій щодо укладення спірного попереднього правочину. А тому, укладення попереднього договору купівлі-продажу особою, яка не мала на це відповідних повноважень, розцінюється судом, як порушення вимог ч. 1 ст.203 ЦК України і такий договір повинен бути визнаний судом недійсним. Щодо позовних вимог щодозняття з реєстраційного обліку в даній квартирі [PERSON] та її виселення, то в цій частині суд вважає за необхідне відмовити, виходячи з наступного. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодозняття з реєстраційного обліку в даній квартирі [PERSON] та її виселення, позивач [PERSON] зазначає, що остання чинить їй перешкоди у користуванні та розпорядженні її власністю, однак суд вважає дану обставину не доведеною, оскільки суду в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано доказів того, що [PERSON] намагалась вселитися у спірну квартиру. Звернення її до правоохоронних органів з цього приводу належними та допустимими доказами суду не доведено. Щодо реєстрації [PERSON], то на момент її реєстрації, попередній договір купівлі-продажу не було визнано судом недійсним, а тому дані позовні вимоги суд вважає передчасними та такими, що на даний момент не підлягають задоволенню. Крім того, як зазначає в своєму позові [PERSON], з первісним позовом про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між нею та [PERSON], дійсним, вона звернулась лише 22.07.2011 року, в той час, як попередній договір було укладено 31.05.2010 року. До цього моменту будь-яких вимог вона до [PERSON] не пред'являла. Посилання на ту обставину, що вона не знала про існування попереднього договору купівлі-продажу, суд оцінює критично, оскільки, як стверджує [PERSON] з 1998 року вона вважала себе власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 05 березня 1998 року на українській товарній біржі, між [PERSON] та [PERSON] (нині [PERSON]), а тому не могла не знати, що у її квартирі зареєстрована та мешкає стороння людина.Зокрема відповідач [PERSON] - чоловік позивача [PERSON], не заперечував той факт, що брав у [PERSON] кошти на проведення у спірній квартирі ремонту, бо вони з дружиною дійсно мали намір продати зазначену квартиру. Крім того, згідно Інструкції, на яку посилається сама позивач [PERSON] і правил реєстрації, особа яка реєструється повинна подати органу, який проводить відповідну реєстрацію ряд документів, зокрема, письмову згоду власника житлового приміщення. Однак в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, суду не надано доказів порушення посадовими особамиоргану реєстрації відповідної процедури реєстрації. В судовому засіданні була допитана свідок [PERSON], однак її свідчення не спростовують обставин, встановлених в судовому засіданні. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, а саме в частині визнання попереднього договору купівлі-продажу недійсним. В іншій частині позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити На підставі викладеного,

Outcome: partial