Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, вказавши третьою особою Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області. [PERSON] є власником житлової квартири, що розташована за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Тітова, 2/13, де вона зареєстрована. За вказаною адресою також зареєстрований син позивача [PERSON] На даний час відповідач не є власником зазначеного житлового будинку та з 2015 року, тобто більше трьох років, за вказаною адресою не проживає. У цьому ж році відповідач виїхав у Російську Федерацію, його місцезнаходження та місце проживання позивачу невідоме. В той же час, факт реєстрації відповідача створює перешкоди для позивача в оформленні субсидії, оскільки позивач не має можливості отримати довідку про його доходи. У звязку із викладеними обставинами позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням. В судове засідання позивач не зявилася, надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, а також зазначила, що позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, відзив на позов не подав. Представник третьої особи в судове засідання також не зявився, голова Кремінської міської ради Луганської області [PERSON] надав суду письмову заяву, в якій вказав, що проти позову не заперечує та просить розглянути справу за відсутності представника третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а позивач не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що син позивача [PERSON] у 2015 році виїхав на заробітки у Росію і з того часу вони його не бачили. На даний час позивач, наскільки відомо свідкам, має намір оформити субсидію на цю квартиру, однак, через реєстрацію сина за цією адресою, не має можливості це зробити. Заслухавши свідків, повно, всебічно і обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані суду докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області (у замін реєстраційного посвідчення, виданого 28.03.1996 на підставі рішення Кремінського міськвиконкому № 194 від 22.03.1996) набула права власності на житлову квартиру, що розташована за адресою: Луганська область, м. Кремінна вул. Титова (Тітова), 2/13. Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 18.01.2012, витягом про державну реєстрацію прав № 32895983 від 18.01.2012, рішенням виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області № 423 від 27.12.2011 (а.с. 10, 11, 12). Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої адміністратором відділу адміністративних послуг виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області № 2601 від 31.05.2018, позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]. За вказаною адресою також зареєстрований син відповідача [PERSON] (а.с. 17). Зазначені обставини також підтверджуються домовою книгою на вказану житлову квартиру (а.с. 13-16). З характеристики обстеження житлово-побутових умов від 04.07.2018 вбачається, що з 2015 року [PERSON] не проживає за адресою: [INFO] (а.с. 18). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цією особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У звязку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлової квартири за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Титова (Тітова), 2/13, в якій залишається зареєстрованим її син відповідач [PERSON], що позбавляє позивача права вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що [PERSON] не проживає за адресою своєї реєстрації понад три роки, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні характеристикою обстеження житлово-побутових умов від 31.05.2018 та показаннями свідків, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved