Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним позовом до [PERSON] В позовній заяві посилалася на те, що протягом тривалого часу [PERSON], який проживає [INFO] в її дворі по вулиці Козацька, 83, в вечірній та нічний час, порушуючи громадський порядок, безпричинно вчиняв шум, голосно висловлювався нецензурною лайкою, справляв природні потреби в її дворі під вікнами будинку і на вимоги припинити хуліганські дії не реагував. Також, [PERSON] разом із своїми друзями неодноразово завдавав майнової шкоди, а саме: виламували вхідні двері, поламали хвірточку, викрали нові інструменти, викрали метал, виламували замки та вчиняли іншу матеріальну шкоду в великих розмірах. [PERSON] поширював свідомо неправдиві відомості неї, що принижують її, що порочать її честь, гідність, ділову репутацію як викладача, давав непристойну оцінку її особистих якостей, а саме, що вона неадекватна, страждає дослівно: «манією переслідування». Позивачка неодноразово зверталась до Миргородського МРВ УМВС України в Полтавській області з заявами про протиправні дії [PERSON] та його спільників про притягнення до відповідальності. Заяви були розглянуті, була проведена перевірка і зазначені нею відомості підтвердилися, що підтверджується постановою про відмову в порушенні кримінальної справи винесеною слідчим Крамаренко А.О. 21 жовтня 2013 року, де в ході виконання слідчих дій було допитано [PERSON], який повідомив, що знає родину [PERSON] , але не підтримує з ними ніяких відносин. [PERSON] відмітив, що до побиття [PERSON] ніякого відношення не має. Вважає членів родини [PERSON] неадекватними, такими, що страждають дослівно: «манією переслідування». Позивачка вважає, таке висловлювання є таким, що принижує людську гідність у непристойній формі і що відповідач поширював свідомо неправдиві відомості, що порочать її честь, гідність і ділову репутацію, давав непристойну оцінку її поведінки і особистості у формі, що суперечить формі спілкування між людьми, заподіявши їй моральну шкоду, яка виражалася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні духовної рівноваги в звязку з тим, що позивачка була ображена та принижена. На даний час їй доводиться пояснювати і спростовувати брехню, поширену перед людьми, що вимагає додаткової організації її життя. І посилаючись на норми Постанова Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та Цивільний Кодекс України просила визнати недостовірною інформацію поширену [PERSON], такою, що не відповідає дійсності, порушує її права та свободи, ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію також просила стягнути з відповідача на її користь суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 гривень. За заявою позивача, в якій вона просила залучити в якості співвідповідачів та зобовязати [PERSON] та [PERSON] спростувати поширену недостовірну інформацію відносно неї у спосіб, у який вона була поширена (а.с.46-47), ухвалою суду від 17 травня 2017 року залучено як співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] (а.с.50) В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, визнати недостовірною та спростувати інформацію, поширену відповідачами, про те, що вона страждає манією переслідування, та стягнути з відповідача [PERSON] моральну шкоду у вказаній нею сумі. При цьому суду пояснила, що про поширення відповідачем [PERSON] вказаної інформації їй стало відомо 21 жовтня 2013 року з постанови слідчого, але до суду вона звернулась у грудні 2016 року тому що протиправні дії [PERSON] щодо неї тривають, що завдає їй моральної шкоди. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, від надання пояснень відмовився на підставі ст.63 Конституції України. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що протягом тривалого часу позивач звертається до правоохоронних органів з нічим не підтвердженими заявами щодо вчинення відповідачем [PERSON] різних злочинів, з приводу чого йому щоразу доводиться давати пояснення цим органами. При цьому жодного разу факти, які наводила позивач, не підтвердилися. В звязку з такою поведінкою позивача, під час чергового допиту він дав оцінку її діям та висловив припущення щодо того, що вона може страждати на манію переслідування. На його думку такі висловлювання відповідача не є поширенням інформації, оскільки були зроблені під час допиту в кримінальному провадженні. З цих підстав позовні вимоги вважав безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі, крім того, вважав що позивачем пропущено строк позовної давності, тому просив у їх задоволенні відмовити, стягнути з позивача витрати, понесені відповідачем на оплату правової допомоги. Відповідач [PERSON] до суду надіслала заперечення в яких позовні вимоги [PERSON] не визнала, пояснила, що дійсно в період винесення постанови про закриття кримінального провадження за заявою [PERSON] вона працювала на посаді слідчого Миргородського міського відділу Управління МВС України в Полтавській області та здійснювала розслідування даного кримінального провадження за дорученням керівника слідчого відділу. В ході досудового розслідування нею було проведено ряд слідчих дій, за результатами яких винесена постанова про закриття кримінального провадження. При прийнятті рішення керувалася зібраними доказами, зокрема і показаннями свідків. Твердження позивача [PERSON], що у винесеній слідчим постанові про закриття кримінального провадження міститься недостовірна та така, що ганьбить її честь і гідність та ділову репутацію інформація вважала таким, що не відповідає дійсності. Посилаючись на п.6 Постанови пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] (а.с.90-91). Подала клопотання про розгляд справи без її участі (а.с.89). Відповідач [PERSON] до суду надіслав заперечення в яких позовні вимоги [PERSON] не визнав, пояснив, що дійсно в період винесення постанови про закриття кримінального провадження за заявою [PERSON] він працював на посаді слідчого Миргородського міського відділу Управління МВС України з Полтавській області та здійснював розслідування даного кримінального провадження. Для проведення досудового розслідування даного кримінального провадження отримав його від керівника слідчого відділу після того, як воно було неодноразово закрите на підставі п..2 ч. 1 ст. 284 КПК України, а постанови слідчих скасовувались прокурором у звязку зі скаргами заявниці [PERSON] на неповноту розслідування. За результатами розслідування ним теж була винесена постанова про закриття кримінального провадження. При прийнятті рішення керувався зібраними доказами, зокрема і показаннями свідків. Твердження позивача [PERSON], що у винесеній слідчим постанові про закриття кримінального провадження міститься недостовірна та така, що ганьбить її честь і гідність та ділову репутацію інформація вважав таким, що не відповідає дійсності. Посилаючись на п.6 Постанови пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» не вважав себе належним відповідачем у даній справі (а.с.59-60). Подав клопотання про розгляд справи без його участі (а.с.61). Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові заперечення відповідачів та докази у справі, вважає що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Згідно з ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. На підставі ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. За правилами ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної: інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до ч.1 ст.2 ЗУ «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є, зокрема, достовірність і повнота інформації, правомірність одержання, використання, поширення інформації. Відповідно до вимог ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно роз'яснень, що містяться у пунктах 1, 2, 3, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Проте, відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З позовної заяви [PERSON] вбачається, що підставою цього позову послужили відомості, які відповідач [PERSON] надав під час його допитів у кримінальному провадженні № 12013180260000121, відкритому за фактом вчинення 14 січня 1013 року хуліганських дій невідомими особами, де він зазначив, що не підтримує дружніх відносин з сімєю [PERSON], тому що вважає що ця сімя має неадекватну поведінку та манію переслідування. Дані показання були зафіксовані у протоколі допиту від 19.11.2013 (а.с.102-103) та постановах про закриття кримінального провадження винесених 21 жовтня 2013 року слідчим СВ Миргородського МВ УМВС України в Полтавській області лейтенантом міліції [PERSON] та 18 травня 2015 року слідчим СВ Миргородського МВ УМВС України в Полтавській області капітаном міліції [PERSON] співвідповідачами по справі (а.с. 7, 49). Дані відомості позивач вважає неправдивими, такими, що принижують її, порочать її честь, гідність, ділову репутацію як викладача, була надана непристойна оцінка її поведінки і особистості у формі, що суперечить формі спілкування між людьми, що заподіяло їй моральної шкоди. Вимоги позивача судом не можуть бути розцінені як обґрунтовані. Так, в п. 4 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 Верховний Суд України зазначив, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Пунктом 15 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до п. 19 вказаної Постанови Пленуму ВСУ, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Висловлювання відповідача [PERSON] на адресу сімї позивача, викладене у протоколі допиту, є висловлюванням, яке не містить фактичних даних, не може бути витлумачене як таке, що містить фактичні дані, оскільки є припущенням особи, що не володіє спеціальними знаннями у певній галузі знань, тобто є оціночним судженням з приводу дій позивача щодо безпідставного обвинувачення у вчиненні злочину, при цьому не є таким, що висловлене у брутальній, принизливій чи непристойній формі. У своїй позовній заяві позивач не вказала, яким саме чином ці висловлювання формують негативне уявлення щодо неї у громадян і в правоохоронних органах, оскільки ці відомості відповідно до чинного кримінального процесуального законодавства не повинні розголошуватись, тим більше, що для перевірки та оцінки цих відомостей встановлений спеціальний порядок. Згідно положення п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. Отже посилання позивача на те, що слідчими Миргородського МРВ УМВС України в Полтавській області Крамаренко А.О. та Батієнко Я.І. при прийняті рішення про закриття кримінального провадження було розповсюджено недостовірну інформацію шляхом внесення в постанову показань свідка [PERSON] підставою для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації [PERSON] бути не можуть. На підставі викладеного суд вважає вимоги позивача до відповідачів про захист честі, гідності та ділової репутації безпідставними. Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болі і стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відносно нього самого, членів його сім'ї або близьких родичів; у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням або ушкодженням його майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо захисту честі, гідності та ділової репутації позивача, тому не підлягають до задоволення і позовні вимоги про стягнення моральної шкоди. Враховуючи викладене у задоволенні позову слід відмовити. В звязку з відмовою в позові судові витрати, понесені позивачем (а.с.1, 2), відшкодуванню не підлягають. Щодо вимоги представника відповідача про відшкодування понесених відповідачем витрат на оплату його правової допомоги (а.с.27) суд вважає наступне. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. Відповідно до п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України до складу судових витрат відносяться витрати на правову допомогу. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. У відповідності з ст. 56 ЦПК України процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу, відрізняється від процесуального статусу представника особи, яка бере участь у справі. За змістом зазначених норм закону витрати, повязані з оплатою участі у справі представника сторони не відносяться до судових витрат і не підлягають розподілу між сторонами в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України. Представник особи, яка бере участь у справі має процесуальний статус саме представника цієї особи, що передбачений статтями 26, 27, 42, 44 ЦПК України і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу. Згідно витягу з угоди на представництво інтересів у цивільній справі від 6 березня 2017 року адвокат [PERSON] прийняв на себе зобовязання здійснити представництво [PERSON] при розгляді справи в суді. При цьому в даній угоді обумовлено права адвоката саме як представника відповідача (а.с.22), отже витрати, понесені відповідачем на оплату його послуг, стягненню з позивача в порядку, передбаченому ст.88 ЦПК України, не підлягають.

Outcome: dismissed