Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 2000 грн. щомісячно. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона з 12.09.2006 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в якому у них народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO].. В сторін різні погляди на життя, різні інтереси. У судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали заявлені позовні вимоги. Відповідач та його представник частково визнали позов. Відповідач з метою збереження сім'ї, бажав примиритися з дружиною та заперечував проти розірвання шлюбу. Щодо стягнення аліментів, то відповідач погодився сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частки від свого доходу. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.09.2006 р., згідно Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 12.09.2006 р., виданого відділом РАЦСу Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 1546 (а.с.9). В ході судового розгляду справи встановлено, що станом на даний час шлюбно-сімейні відносини між сторонами остаточно припинені. Позивач зазначила про те, що їхні цінності та погляди на життя суттєво відрізняються. Згідно з ч. 2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. В ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України зазначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України). Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Таким чином, враховуючи принцип добровільності перебування в шлюбі, та бажання позивача розірвати шлюб, суд приходить до висновку, що позовну вимогу про розірвання шлюбу слід задовольнити. Після розірвання шлюбу сторони дійшли згоди щодо залишення дітей на проживання із матір'ю. Під час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO], згідно копії Свідоцтва про народження (а.с.10) та донька [PERSON], [INFO], згідно копії Свідоцтва про народження (а.с.11). Відповідно до ст. 141, 180 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо своїх неповнолітніх дітей, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частина 1 ст.182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частина 2 ст.182 СК України визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму, визначеного державою для відповідної категорії дітей. У судовому засіданні позивач просила стягувати аліменти на утримання дітей в розмірі 2000 грн. (по 1000 грн. на кожну дитину) Відповідач просив визначити розмір аліментів не в твердій сумі, а в частці від заробітку, оскільки має постійне місце роботи та сталий дохід. Як зазначено ст.183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припала на дитину, яка досягла повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує те, що діти, проживають разом з позивачем. Також судом враховано те, що відповідач має постійне місця праці, та частково визнав позовні вимоги. Також судом при визначенні розміру аліментів враховано і доходи сторін, згідно наданих суду довідок про доходи, враховуючи, що 1/3 доходів відповідача, яку він погодився сплачувати на утримання дітей складає більше половини прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку. Щодо заявленої вимоги про зобов'язання відповідача брати участь у додаткових витратах, суд звертає увагу на те, що згідно положень ст.. 185 СК України такі витрати на дитину мають бути викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Однак, в судовому засіданні позивачем та її представником не надано доказів на обґрунтування даної позовної вимоги, а долучені до матеріалів справи квитанції та чеки не можуть підтверджувати понесення стороною саме додаткових витрат, оскільки вони не були викликані особливими обставинами, а всі витрати є такими, що враховуються судом при визначенні частки доходу відповідача і розміру аліментів на дітей. Дослідивши обставини справи та письмові докази, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовну вимогу щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей щомісячно в розмірі 2000 грн. до досягнення повноліття слід задовольнити частково: визначити розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини від офіційного доходу [PERSON] щомісячно до досягнення дітьми повноліття, але не менше 30 відсотків встановленого прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку. Стягнення аліментів розпочати з 08.10.2015 року (з часу подачі до суду заяви про збільшення позовних вимог). На підставі ст. 104, 105, 110, 112, 113, 180, 181,182, 184 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial