Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] та [PERSON] про зняття обтяження (арешту) з нерухомого майна, яке внесене в Єдиний реєстр заборон на відчуждення обєктів нерухомого майна за №7853436, а саме: арешту на квартиру на [ADDRESS], накладеного в межах виконавчого провадження № 1040. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 13.08.2014 року за нею визнано право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті її сина [PERSON], який помер [INFO]. При зверненні 24.12.2014 року в реєстраційну службу їй відмовили у державній реєстрації з покликанням на те, що згідно інформації з Єдиного реєстру заборон на відчуження об'єктів нерухомого майна на квартиру накладено обтяження(арешт) №7853436 на підставі виконавчого провадження №1040. При цьому зазначила, що 12.03.2009 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення вказаного виконавчого провадження, оскільки боржник [PERSON] помер. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні викладеним, просять позов задовольнити. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином повідомленими про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, заяв про розгляд справи за їх відсутності не подали, про причини неявки суд не повідомили. При цьому відповідачі надіслали на адресу суду письмові заперечення проти позову (а.с. 27), в яких, зокрема, зазначають що заявлені до них вимоги є безпідставними, оскільки вони обтяження щодо квартири не накладали і не уповноважені його знімати, а щодо самого арешту, то такий був накладений у зв'язку із заборгованістю [PERSON] по аліментах на утримання [PERSON], яка по теперішній час не погашена. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа - Залізничний ВДВС Львівського МУЮ, який був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, не забезпечив явку в судове засідання свого повноважного представника, натомість від головного державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського МУЮ, яка представляє третю особу на підставі довіреності від 21.07.2015 року, надійшла заява про розгляд справи за її відсутності і що у вирішення спору вона покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що рішення Залізничного районного суду м.Львова від 13.08.2014 року за позивачем [PERSON] визнано право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті її сина [PERSON] (а.с.3). Згідно рішення державного реєстратора № 18394870 від 26.12.2014 року (а.с. 5) відмовлено позивачу у державній реєстрації права власності на частину квартири, оскільки заяву про реєстрацію подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна - арешту, який згідно інформації з Єдиного реєстру заборон на відчуження об'єктів нерухомого майна накладено за №7853436 на підставі виконавчого провадження, 1040, 21.07.2008 року Залізничним ВДВС Львівського МУЮ. Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Згідно ч.ч.1,2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені права та обов'язки державного виконавця. Згідно п. 5 ч. 3 якої встановлено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», а саме в абз.4 п.24 вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законнихпідставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Як вбачається з листа Залізничного ВДВС Львівського МУЮ від 03.02.2015 №1185 року, на виконанні не перебуває виконавчий документ про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON], 12.03.2009 року державним виконавцем Білик В.Я. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, оскільки згідно свідоцтва про смерть від 08.09.2008 року [NUMBER] боржник [PERSON] помер, крім цього в листі вказано, що усі завершені виконавчі провадження за 2009 рік знищено (а.с.4). Таким чином, за наведених обставин, державним виконавцем накладено арешт в межах виконавчого провадження, яке на час розгляду справи завершене, відтак підстави для арешту квартири відпали. Крім цього на час розгляду справи боржник [PERSON] помер, а його мати набула в порядку спадкування за законом право власності на 1/4 частину квартири на [ADDRESS] на підставі вказаного рішення суду від 13.08.2014 року, а тому встановлене щодо квартири обтяження порушує право власності позивача, зокрема, щодо державної реєстрації прав. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] є підставним, ґрунтується на законі, а відтак такий слід задовольнити і зняти обтяження (арешт) з нерухомого майна, яке внесене в Єдиний реєстр заборон на відчуждення обєктів нерухомого майна за №7853436, на квартиру [ADDRESS], на підставі виконавчого провадження, 1040, 21.07.2008 року Залізничним ВДВС Львівського МУЮ. З огляду на те, що позивач просив усі судові витрати залишити за ним, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволення позову з відповідачів судові витрати.

Outcome: approved