Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання права власності на на 1/2 частину квартири № 52 , що знаходиться по вул. Толстого, 50 в м. Черкаси, мотивуючи тим що 28.07.2007 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, від якого вони мають неповнолітню дочку - [PERSON], [INFO]. В період шлюбу вони за спільні кошти подружжя придбали квартиру № 52, яка розташована по вул. Толстого, 50 в м. Черкаси, вартість якої на момент придбання відповідно до Договору купівлі-продажу від 01.06.2011 року становила 54 263 грн. Вважає, що вказана квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому вона має право на 1/2 її частину. Оскільки вони з відповідачем в добровільному порядку не можуть домовитися про порядок поділу нерухомого майна, а тому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири № 52, що розташована по вул. Толстого, 50 в м. Черкаси. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири № 52, що розташована по вул. Толстого, 50 в м. Черкаси. При цьому пояснила, що ще на заручинах батько чоловіка сказав її родині і всім, що на весілля тратити грошей не буде, а купить для їх сімї житло та на виконання своєї обіцянки 15.серпня 2007 року купив в м. Жашків будинок і оформив договір купівлі-продажу на її чоловіка. Будинок був у занедбаному стані і вони всі разом як з батьками її так і відповідача і за свої кошти зробили в будинку ремонт. В результаті ремонту будинок був значно поліпшений і вони за взаємною згодою 26 травня 2011 року продали його та гроші були покладені на депозит відкритий на її імя. 1 червня 2011 року за вказані кошти ними була придбана квартира, про яку йде нині судовий спір. Що стосується тверджень відповідача та його батька, що кошти, за які була придбана квартира відповідач позичив у батька, то про це вона почула коли вже звернулась в суд з даними позовом. Ніяких коштів вони у батька відповідача на придбання квартири не позичали. Як при продажу будинку, так і на придбання квартири вона в установленому порядку давала згоду у нотаріуса. В самих цих договорах зазначено також, що учасникам правочинів були розяснені вимоги Сімейного та цивільного Кодексів. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що квартира № 52, що розташована по вул. Толстого, 50 в м. Черкаси хоча і придбана в період шлюбу, але придбана за кошти, які він взяв в свого батька в борг для придбання квартири. Також пояснив, що вказана позика рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси була стягнута з нього за користь батька. Він давав батькові розписку у тому, що позичав у нього гроші в день їх отримання, але дружині про це вже сказав коли розглядалися справи в суді. Чому дружина не була залучена до участі в справі він сказати не може, бо прислухався до думки адвокатів. Вважає, що в позові слід відмовити, бо квартира придбана за кошти батька. В судовому засіданні третя особа: [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову [PERSON], оскільки квартира № 52, що розташована по вул. Толстого, 50 в м. Черкаси була придбана за кошти, отримані його сином [PERSON] у нього в борг. В даний час є рішення суду про стягнення вказаного боргу з його сина на його користь. Також хоче зазначити, що будинок, який був придбаний у м.Жашкові та оформлений на його сина за його особисті кошти. Він також приймав активну участь у його ремонті. Батьки невістки приймали досить малу участь в ремонті будинку, як і самі діти. Нотаріально вони позичку коштів не оформляли. Невістку до відому не ставили. В позові просить відмовити повністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Згідно із частиною 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже за загальним правилом майно, придбане подружжям за кошти отримані в позику, є спільною власністю чоловіка та дружини. Відповідно до ст. 65 СК України договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань. Відповідно до п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Між сторонами по справі не було укладено шлюбного договору та не було досягнуто жодної домовленості з приводу розподілу майна. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 70 СК України, щодо рівності часток майна чоловіка та дружини, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд вважає, що спірна квартира, яка є об'єктом спільної сумісної власності підлягає розподілу між подружжям в рівних частках (по ? частині за кожним). В судовому засіданні встановлено, що сторони - [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Жашківського районного управління юстиції Черкаської області від 28.07,2007 року який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.03.2014 року. Судом при розгляді справи встановлено, що 15 серпня 2007 року, після реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] був придбаний будинок за 10\~000 гривень у м. Жашків по вулиці Короленка, 10, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу. У вказаному договорі також зазначено, що кошти продавець отримала від покупця до підписання вказаного договору. До матеріалів справи також приєднана розписка [PERSON] про отримання нею коштів за будинок саме від відповідача по справі. В послідуючому, після проведення ремонту у вказаному будинку, як сторонами за спільні кошти подружжя, так і їх батьками був проведений ремонт вказаного будинку, що значно покращило його стан з покупною ціною і відповідач 26 травня 2011 року уклав договір купівлі-продажу вказаного будинку за 48\~613 гривень, отримавши сам особисто кошти від покупця. Вказаний договір був укладений за письмовою згодою позивачки та в п. 1.4 продавець зазначив, що цей будинок був набутий за час шлюбу з позивачкою та що вона дала згоду на його відчуження. В наступному отримані кошти від продажу цього будинку були внесені на депозит КБ «Приватбанк» на імя позивачки та були зняті нею в день укладення договору купівлі-продажу , тобто 1 червня 2011 року. Вказаний договір також було оформлено на імя відповідача і на його оформлення позивачка також давала згоду. Аналізуючи вказані вище обставини, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що для потреб сімї відповідача та позивачки батьком відповідача дійсно були передані кошти на придбання будинку саме для сімї сторін. Ніяких договорів про те, що відповідач отримав кошти на придбання будинку з послідуючим їх поверненням у свого батька, укладено не було. Позивачка такий факт не визнає та навпаки стверджує, що батько відповідача, третя особа в справі ще під час заручин сказав її батькам і їм самим, що він коштів на весілля витрачати не буде, а віддасть кошти на придбання житла молодим. І це було ним зроблено та після реєстрації шлюбу був придбаний в м. Жашкові будинок, а договір купівлі-продажу було оформлено на відповідача. В наступному вказаний будинок за рахунок спільних коштів сторін, а також за участі їх батьків і за спільної праці, був відремонтований та він зазнав значних покращень і відповідно зросла його вартість. Дана обставина підтверджується тим, що в 2011 році бу4динок був проданий відповідачем за значну більшу вартість ніж придбаний. Кошти від купівлі продажу вказаного будинку були внесені на депозитний рахунок позивачки та були зняті з нього в день придбання спірної квартири. Таким чином, викладене вище, надає суду обґрунтоване право вважати, що спірна квартира є їх спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана під час шлюбу та з метою забезпечення житлом саме сімї сторін по справі. Не заперечуючи факту надання певних коштів на придбання будинку в м. Жашкові саме третьою особою по справі, чого фактично не заперечують і сторони, але метою надання коштів було забезпечення житлом саме сімї сторін. Потім, в результаті проведених покращень будинку, сторони виручили за нього певні кошти, які дали змогу придбати їм в м. Черкаси квартиру [ADDRESS], що і є предметом даного спору. Що такий будинок є спільною власністю подружжя суд приходить до такого висновку на підставі доказів, які приведені вище та враховує також розяснення, які містяться в п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 4.10.1991 року ( з послідуючими змінами від 25.05.1998 року) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» де зазначено: «що інші особи, що брали участь у будівництві жилого будинку( його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку) якщо допомогу забудовнику( покупцю) вони надавали не безоплатно». Як було зазначено вище, договору про створення спільної власності при придбанні будинку не укладалось, будинок придбавався саме для новоствореної сімї і ремонт проводився в будинку саме для покращення житлових умов сімї. За таких обставин, у відповідності до норм ст.60 СК України, суд приходить до висновку, що спірне майно придбано під час шлюбу, джерелом його набуття стали їх спільні сумісні кошти ( батько відповідача надав їх саме для придбання житла, як молодому подружжю, договір купівлі-продажу був оформлений на імя відповідача без будь яких застережень і повернень вказаних коштів). В результаті праці та спільних коштів вказаний будинок був відремонтований та зазнав відповідних покращень, що надало їм змогу продати його за більшу ціну, ніж він початково був придбаний. У звязку з викладеним суд вважає, що ствердження відповідача та третьої особи по справі його батька про те, що і будинок в м. Жашкові, і квартира в м. Черкаси були придбані за кошти батька відповідача, які він позичив у нього, судом оцінуються критично. Про ці обставини позивачка не знала, і як пояснив сам відповідач в судовому засіданні, їй стало відомо про цю обставину лише після того, як в суді почали розглядатись справи про розірвання шлюбу між сторонами. До таких висновків суд приходить ще й на тих підставах, що під час розгляду справи за позовом батька відповідача [PERSON] до свого сина про стягнення коштів, [PERSON] до участі в справі залучена не була. Про наявність такого спору вона дізналась тільки під час розгляду даної справи в судовому засіданні. Дана обставина стала підставою для її звернення про скасування ухвали Придніпровського районного суду від 17.10.2014 року, якою була затверджена мирова угода від 3 вересня 2014 року на стадії виконання рішення суду від 15 липня 2014 року. Вказана ухвала була скасована ухвалою апеляційного суду Черкаської області 06 жовтня 2015 року та відмовлено в її затвердженні. За таких обставин суд вважає, що рішення суду від 15 липня 2014 року, яким були задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики не мають преюдиціальних наслідків для розгляду справи, що розглядається так, як [PERSON] до вказаної справи залучена не була та про наявність боргових зобовязань її колишнього чоловіка перед його батьком не знала. Суд вважає, що спірна квартира була придбана саме за спільні кошти подружжя, оскільки ними 26.05.2011 року було відчужено будинок по вул. Короленка,10 в м. Жашків Черкаської області за 48613 грн. - по договору (фактично по розписці - за 15000 дол. США), який ними ж і був придбаний в період шлюбу за спільні кошти, а саме 15.08.2007 року, що стверджується Договором купівлі-продажу будинку від 15.08.2007 року та Договором купівлі-продажу будинку від 26.05.2011 року. За таких підстав, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання за позивачкою [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири № 52, що знаходиться по вул. Толстого, 50 в м. Черкаси. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] судовий збір, в розмірі 598 грн. 39 коп. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved