Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кам`янського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , де просить усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування нерухомим майном, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимови мотивує тим, що будинок, за вищевказаною адресою належить [PERSON] на праві власності. Маючи постійне місце реєстрації та проживання позивачка не проживала та не була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок був придбаний для проживання [PERSON] , яка згодом там зареєструвалася. Оскільки [PERSON] була вимушена переїхати до м.Сміла, [PERSON] попросив останню надати дозвіл на проживання у спірному будинку. Так, в подальшому відповідач був зареєстрований за даною адресою. У [PERSON] почали виникати суперечки та сварки з відповідачем, через те, що останній перебував у стані алкогольного сп`яніння, умови домовленості по утриманню будинку не виконує, будинок знаходиться в занедбаному стані. Ухвалою судді Кам`янського районного суду Черкаської області від 23.11.2021 було відкрито провадження по справі, вирішено розгляд даної цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача [PERSON] зазначила, що [PERSON] не дотримується умов домовленості по утриманню будинку, вона мала намір проживати разом з ним як з чоловіком, але після того як прописала його у будинку доньки, він змінив своє ставлення до неї, стосунки зіпсувалися. Наразі вона фактично мешкає в місті Сміла, де у неї є квартира, упродовж 2019-2020 років перебувала на заробітках у Польші. Внаслідок того, що відповідач створив нестерпні умови проживання у спірному будинку, не може туди приїхати ні жити, ні погостювати разом з онуками. Враховуючи, що відповідач утримує будинок в неналежному стані, всупереч домовленостям між ними, вживає алкоголь, приводить до будинку сторонніх осіб, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечив та вказав, що за будинком доглядає належним чином, веде господарство. Вказав, що спірний будинок було придбано на спільні кошти його та представника позивачки, так як вони тривалий час проживали як подружжя. З 2008 року він мешкає разом із [PERSON] , у 2015 році остання його прописала у будинку, який вони придбали за спільні кошти, але оформили на доньку співмешканки. Представник позивачки упродовж з 2015 року не проживає у будинку, так як їздить на заробітки до Польщі, жодних коштів на утримання майна не надавала. Він за власні кошти здійснював ремонтні роботи в будинку, оплачує комунальні послуги, оскільки упродовж тривалого строку проживає у цьому домоволодінні, де утримує домашню худобу за рахунок чого і проживає. Зазначив, що є особою пенсійного віку, має 67 років, і якщо його виселять з будинку буде безхатченком, оскільки йому немає де подітися. Пояснив, що до того як почав проживати із [PERSON] мав сім`ю: дружину та двох дітей, які мешкають у двохкімнатній квартирі його колишньої тещі, та де наразі проживає новий чоловік його першої дружини. Свого власного житла немає. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з`ясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 06.09.2008, витягу з Державного реєстру правочинів №6472731 від 06.09.2008, вбачається, що [PERSON] (позивачка) набула будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Даний факт визнається сторонами. У матеріалах справи міститься висновок про результати звернення [PERSON] 20.07.2016, зі змісту якого вбачається, що між останньою та [PERSON] відбувся конфлікт, внаслідок чого обидві сторони звернулися до поліції із заявами. Перевірка по даному факту припинена (а.с. 8). Згідно висновку інспектора Кам`янського ВП Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області Козаченка О.В, від 02.08.2016 , вбачається, що 26.07.2016 [PERSON] звернулася до Кам`янського ВП про те, що протягом тривалого часу [PERSON] відмовляється виселитись з будинку заявниці за адресою [ADDRESS] , та збирає там сумнівних осіб. В ході розгляду матеріалів [PERSON] , зі слів [PERSON] ввстановлено, що будинок був придбаний за спільні з [PERSON] кошти. Оскільки відповідач там зареєстрований, до нього приходять товариші грати в шахи. Даний факт підтвердили [PERSON] та [PERSON] . За результатами розгляду заяви перевірку по повідомленню заяви [PERSON] припинено (а.с. 7). З відповіді начальника поліції №5839 від 04.08.2016 по даному факту вбачається, що в даній події відсутні ознаки адміністративного правопорушення чи злочину. Для захисту своїх прав та законних інтересів [PERSON] рекомендовано звернутись до суду. Згідно довідки щодо зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб за адресою: [ADDRESS] , виданої виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради №1460 від 27.10.2021, вбачається, що у зазначеному домоволодінні зареєстровані [PERSON] (уповноважений член сім`ї) та [PERSON] (не родич) (а.с. 9). З акту обстеження житлового будинку від 22.10.2020, за адресою: [ADDRESS] , комісією було встановлено, що власником вказаного будинку є [PERSON] . В будинку зареєстровані [PERSON] , який фактично там проживає та [PERSON] , яка не проживає там. Встановлено, що за житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, присадибною земельною ділянкою догляд не здійснюється та знаходиться в неналежному санітарному стані (а.с. 10). З відповіді на запит [PERSON] наданої сільським головою Михайлівської сільської ради №02-15/Ч-566 від 04.11.2021 вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Даними про фактичне місце його проживання Михайлівська сільська рада не володіє (а.с. 11). Дана довідка, щодо факту не проживання [PERSON] у будинку, сторони заперечили, і пояснили, що це помилка сільської ради, так як останній там фактично проживає. Згідно відповіді на заяву [PERSON] від Михайлівської сільської ради №02-09/Ч-573 від 10.11.2021 щодо зняття з реєстрації [PERSON] вказано, що примусове зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Як вбачається з матеріалів справи відповідач не є членом сім`ї позивача, і хоча проживав з матір`ю останньої, жодних доказів того, що між сторонами були подружні стосунки, а саме що вони вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю, суду надано не було ні стороною позивача, ні стороною відповідача. Фактично відповідач був зареєстрований та проживав у спірному будинку на підставі усної домовленості між сторонами. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Матеріалами справи підтверджено, що позивачка є власником спірного будинку. В той же час, в судовому засіданні не доведено жодними належними та допустимими доказами факт того, що проживання відповідача у будинку створює позивачці перешкоди у користуванні житлом. Як зазначено самою позивачкою в позовних вимогах, остання до будинку не приїжджає, не користується ним, мешкає у іншому місті, рахунки відповідача не оплачує, жодних коштів на утримання будинку не витрачає. Будинок був придбаний для проживання у ньому матері [PERSON] . Остання, зареєстрована у житловому будинку, але фактично має інше місце проживання, і хоча заявляє про те, що відповідач перешкоджає їй у користуванні майном, обґрунтованих підстав для задоволення позову про визнання особою такою, що втратила право користування житлом суду не надала. Доказів того, що позивач здійснює витрати по утриманню будинку суду не надано. Сам по собі факт неприязних стосунків, які зафіксовані органами поліції у 2016 році, між зареєстрованими у будинку особами, не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачка не зверталася до суду з негаторним позовом про виселення відповідача із належного їй будинку, так і не просила зняти його зреєстрації. Однак, суд важає за необхідне для повного повного та всебічного встановлення обставин справи, врахувавши предмет та підстави позову, та принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), відповідно до якого під час розгляду справи суд має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. За змістом вищезазначених норм права, власник, за наявності для того законних підстав, має право вимагати усунення порушень свого права на житлове приміщення будь яким шляхом, зокрема як шляхом виселення осіб, що проживають у цьому приміщенні так і шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування цим приміщенням, якщо такі особи не проживають, а також шляхом зняття їх з реєстрації у цьому приміщенні. Виселення осіб з житлового приміщення, а також виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення здійснюється з підстав норм ЖК УРСР, зокрема статті 109 та 116 зазначеного Кодексу та інших, а також з підстав усунення власнику перешкод у користуванні житлової площею шляхом виселення ( стаття 391 ЦК України у поєднанні зі статтями 109, 116 ЖК УРСР)). Однак, за змістом норм ЖК УРСР щодо виселення, такий спосіб захисту застосовується за наявності осіб, які проживають у спірному приміщенні, тоді як усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою що витратила право користування може бути тоді коли особа не проживає у спірному приміщенні. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у випадку, коли особа не проживає у спірному житловому приміщенні, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування. Так, вирішуючи питання можливості захисту порушеного права позивачки, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Практика ЄСПЛ визначає, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. У даній справі встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку. Відповідач вселився у спірний будинок з дозволу власниці житлового будинку і набув право користуванням цим житловим будинком. В судовому засіданні не було встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] як подружжя, а також не доведено відповідачем, що будинок придбавався за спільні кошти. Також не встановлено і не доведено відповідачем, що він вселився у будинок як член сім`ї власника. Разом з цим, визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності). Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Критерій «істотності» є оціночним поняттям та підлягає встановленню у залежності від обставин кожної конкретної справи. Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі №189/995/19. Вдповідач проживав у спірному будинку щонайменше 7 років (даний факт сторонами визнається). Належних доказів на підтвердження наявності у нього іншого житла на праві власності, чи праві користування, окрім спірного будинку, позивачем суду не надано. Визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом буде мати наслідком виселення останньої із спірного будинку та втрату ним права на єдине житло. Отже, втративши право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: [ADDRESS] , відповідач, який має 67 років, пенсіонер, фактично буде позбавлений житла, а його виселення покладе на нього надмірний тягар, він фактично стане безхатченком, в зимову пору року. Відповідач не є таким, що самоправно вселився до спірного жилого приміщення. Тривале проживання у спірному будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції. Враховуючи, що відповідач - не має іншого житла, позивачем не доведено, що відповідач втратив право користування житлом, так як останній упродовж значного періоду, не менше семи років, постійно мешкає у спірному будинку, а також враховуючи те, що позивачка у будинку не проживала, не зареєстрована, а її мати фактично мешкає у іншому місті та не утримує будинок жодним чином, і доказів того, що будинок став занедбаним саме за час проживання там відповідача суду не надано, відтак позовні вимоги не підлягають бути задоволеними.

Outcome: dismissed