Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,- служба у справах неповнолітніх та дітей Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька до Республіки Польща та інших країн Євросоюзу в період шкільних канікул в період з 27.03.2019 року по 01.09.2022 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 05 жовтня 2008 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем [PERSON] У шлюбі в сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Бучацького районного суду від 28.12.2010 року шлюб між сторонами розірвано. Дитина залишилася проживати з позивачем. Вона має намір під час шкільних канікул дочки поїхати разом з нею в Польщу та інші країни Євросоюзу, але відповідач не надає на це письмової згоди. Позивач вважає, що через такі дії порушуються права дитини. В судове засідання позивач не з`явилася, від неї надійшла письмова заява про слухання справи у її відсутність, позов підтримує. Від відповідача відзив на позов не надійшов. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позивач не пояснила навіщо їй їхати з дитиною за кордон на такий довгий термін. Крім того, якщо надати дозвіл на виїзд дитини за кордон на всі шкільні канікули, то це порушить права відповідача на спілкування з дитиною на час шкільних канікул. Однак, якщо суд вирішить надати дозвіл на виїзд за кордон, вважає, що необхідно зменшити періоди часу перебування за кордоном дитини. Від представника третьої особи надійшла письмова заява про слухання справи у їх відсутності, позов підтримують. Ухвалою суду від 24 січня 2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 09квітня 2019 року залучено службу у справах дітей Бучацької районної державної адміністраціїв якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Суд, заслухавши пояснення пердставника відповідача, дослідивши та оцінивши докази по справі, приходить до висновку, що слід частково задовольнити позов, виходячи із встановлених обставин та змісту спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі в сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 10 грудня 2009 року, видане Берем`янською сільською радою Бучацького району Тернопільської області. У судовому засіданні з`ясовано, що шлюб між сторонами розірвано, та визначено місце проживання дитини [PERSON] після розірвання шлюбу разом із матір`ю [PERSON] Відповідач не надає письмової згоди на виїзд дитини за кордон. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно статті 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд погоджується з аргументами позивача, що дитина має право на виїзд з матір`ю за кордон, що буде сприяти фізичному, духовному та моральному розвитку дитини та буде відповідати інтересам дитини. Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що позивач та відповідач розлученні, визначено місце проживання дитини з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. Однак, із в рахуванням того, що позивачем не додано доказів з якою метою необхідні такі множинні поїздки за кордон, та з врахуванням прав відповідача як батька дитини, суд вважає, що необхідно надати дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди батька на період шкільних канікул починаючи з 27.05.2019 року по 01.09.2020 року. Судові витрати слід стягнути з відповідача в користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial