Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що з 1971 року вона працювала в ВАТ «Цукровий завод ім. Кірова» та в 1975 року отримала ордер на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 05.07.1983 року позивач та її сім'я в даній квартирі зареєструвалася та відкрито проживала в ній до цього часу вже на протязі 42 років. Дана квартира знаходиться в чотири квартирному житловому будинку. При ліквідації підприєства ВАТ «Цукровий завод ім. Кірова» в грудні 1999 році всі користувачі квартир зверталися із заявами до міськвиконкому про приватизацію квартир у приватну власність. Так і позивач в грудні 1999 року звернулася із відповідної заявою про передачу квартири де проживала, у приватну власність. Між позивачем та ліквідаційною комісією складено акт прийому - передачі квартири. В даному акті є підписи всіх членів ліквідаційної комісії та печатка, що підтверджується копією акту. Для завершення приватизації необхідно було замовити технічну документацію та в подальшому отримати свідоцтво про право власності на квартиру. Однак у зв'язку з тяжкою сімейною обставиною замовити технічну документацію позивач не мав можливості.В 2017 році позивач неодноразово звертався до Кияницької сільської ради з питання приватизації квартири та отримання свідоцтва про право власності на квартиру де позивачем отримано письмові відповідь про те, що дана квартира на балансі сільради не перебуває і остання не може бути приватизаційним органом, що підтверджується копією відповіді. Від Кияницької сільської ради позивач дізнався про те, що зазначена квартира в процесі приватизації не увійшла до статутного капіталу ВАТ «Цукровий завод ім. Кірова». На сьогоднішній день позивач продовжує проживати в квартирі, тобто добросовісно та відкрито володіє цим майном більше сорока років. Постійно сплачує комунальні послуги за вказаною адресою. В судовому засідання позивач позов підтримав у повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Заслухавши позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області від 27.10.1993 №222 прийнято рішення про приватизацію державного майна Цукрового заводу ім. Кірова. Наказом регіонального відділення від 25.04.1995 №245 створено ВАТ «Цукровий завод ім. Кірова» шляхом перетворення державного підприємства у відкрите акціонерне товариство (а.с. 23). Відповідно до Акту оцінки вартості майна цілісного майнового комплексу державного майна Цукрового заводу ім. Кірова, затвердженого наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області від 30.12.1993 №361 під час приватизації із вартості цілісного майнового комплексу вилучено вартість майна державного житлового фонду на загальну суму 1609 тис. крб. (а.с. 28, 29). Ухвалою Господарського суду Сумської області від 21.04.2003 №4171-10/33 ВАТ «Цукровий завод ім. Кірова» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою Господарського суду Сумської області від 29.06.2004 №4171-10/33 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс банкрута, товариство ліквідовано як юридичну особу. Оскільки справу №4171-10/33 порушено ухвалою Господарського суду Сумської області від 21.04.2003 на підставі ст. 52 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» провадження у даній справі здійснювалося відповідно до норм Закону в редакції від 30.06.1999 (із змінами і доповненнями). Відповідно до п. 1 ст. 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об'єктів державного житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об'єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і відповідного фінансування, в установленому порядку. Процедура передачі державного житлового фонду до комунальної власності врегульована Законом України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» та постановою Кабінету Міністрів України №891 від 06.11.1995 року «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському відданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій». Відповідно до ст. 3 вищезазначеного Закону ініціатива щодо передачі об'єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування. Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» визначено, що об'єктами передачі згідно із цим Законом є, зокрема, об'єкти житлового фонду, гуртожитки. Згідно ст. 4 Закону передача об'єктів права державної власності у комунальну власність щодо об'єктів, визначених абз. 6 ч. 1 ст. 2 Закону здійснюється за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном за наявності згоди відповідних міських рад. Згідно із п.п. 1.2.3 постанови Кабінету міністрів України від 06.11.1995 №891 «Про затвердження положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій» безоплатній передачі в комунальну власність державного житлового фонду, у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій у разі банкрутства, зміни форми власності або ліквідації цих підприємств, установ, організацій, підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитки. Відповідно до п. 4 даної постанови, якщо житловий будинок перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні кількох державних підприємств, установ, організацій, то всі частини житлового будинку можуть бути передані до комунальної власності одночасно у разі згоди інших підприємств, установ, організацій. У разі відсутності такої згоди у комунальну власність передається лише частина будинку, що перебувала у повному господарському віданні підприємства, яке зазнало банкрутства або ліквідоване. В базі даних ІПС «ЕТАП-МАЙНО» регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області обліковуються об'єкти житлового фонду, які під час приватизації не увійшли до статутного капіталу ВАТ «Цукровий завод ім. Кірова» та знаходяться на території с. Кияниця, а саме 4-х квартирний житловий будинок з погребом, за адресою вул. Заводська (Леніна) 19, смт. Кияниця, що підтверджується витягом з бази даних. Листами від 08.08.2013 №05-07-3673, 05.12.2013 №05-07-05817 та від 05.05.2015 №05-05-04028 регіональне відділення зверталося до Кияницької селищної ради з проханням прийняти до комунальної власності територіальної громади смт Кияниця об'єкти житлового фонду, але на жоден лист відповіді не отримано (а.с. 24-26). Статтею 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном та продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років або рухомим майном - протягом 5 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов'язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років). В силу ч. 2 ст. 344 ЦК до часу фактичного володіння особа може приєднати час, протягом якого майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Проте це не обов'язок, а право особи, яка заявляє про давність володіння. Пунктом 9 Постанови Пленуми Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факти знаходження майна в її володінні; - володіння вважається безперервним, якщо воно не переривалося протягом усього строку набувальної даності. Враховуючи викладене, необхідно відмовити в задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю в зв'язку з його необґрунтованістю.

Outcome: dismissed