Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом до відповідача, зазначивши, з 18.02.2019 по 23.10.2019 працювала на посаді провідного бухгалтера філії «Житомирський державний обласний навчальний-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» та була звільнена за згодою сторін. Мотивуючи позовну заяву, позивач вказує, що останнім часом перед звільненням керівництво установи перестало виплачувати їй заробітну плату, у зв`язку з чим у підприємства перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі, яка станом на момент звільнення 23.10.2019 становила 13556,70 грн, що підтверджується наданою відповідачем довідкою. Позивач вказує, що за вказаних обставин, у зв`язку з відсутністю засобів для існування, вона вимушена була звільнитися з роботи та шукати інший дохід. Однак, ні в день звільнення, ні до часу подання позовної заяви, заборгованість по заробітній платі не виплачена, за відсутності будь-якого спору про її розмір. Позивач вказує, що неодноразово зверталася про виплату коштів, керівництво підприємства відмовляло їй у виплаті заборгованості по зарплаті, посилаючись на те, що підприємство має скрутне матеріальне становище та не має можливості на даний час погасити заборгованість. До матеріалів справи позивачем надано видану відповідачем, з якої вбачається, що середня заробітна плата за один місяць складає 7111,51 грн, при цьому, у зв`язку з тим, що до часу звернення до суду з моменту звільнення пройшло вже більше 15 місяців, позивач наполягає на тому, що відповідач має виплатити їй середній заробіток за 15 місяців затримки розрахунку по заробітній платі, оскільки фактичного розрахунку не проведено, виходячи із розрахунку 7111,51грн х 15 міс = 106 672,65 грн (середній заробіток за час затримки розрахунку). Крім того, позивач зауважує, що їй як звільненому працівнику, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплачено належні при звільненні суми, заподіяно моральної шкоди, розмір якої є безмежним, однак якщо його оцінити в грошовому еквіваленті, то для відшкодування позивач вважає достатньою суму 7000 грн, розмір якої буде співмірним із середнім заробітком за місяць, тобто буде достатнім та справедливим. 29.04.2021 до канцелярії суду, шляхом поштового відправлення надійшов відзив на позовну заяву, де відповідач просив поновити строк на його подання та відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Заслухавши пояснення обох сторін щодо заявленого відповідачем клопотання, суд в засіданні 17.05.2021 ухвалив задовольнити клопотання відповідача, поновити пропущений процесуальний строк для подачі відзиву та долучити відзив на позовну заяву з додатками до матеріалів справи. У відзиві на позов відповідач, зокрема, вказує, що [PERSON] не надано доказів того, що вона зверталася за виплатою заробітної плати після звільнення. Також, згідно з відзивом, відповідає вважає, що наявні підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки у відповідача уже наявне зобов`язання у розмірі 11056,70 грн з виплати заборгованості по заробітній платі, відтак, нарахована сума за середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 106672,65 грн, яка перевищує суму заборгованості майже в 10 разів, відповідач вважає такою, що суперечить принципам розумності, справедливості та пропорційності, тому вважає, що вказані вимоги задоволенню не підлягають. Окрім того, відповідач вважає необґрунтованими і непідтвердженими доводи позивача про нанесення їй або комусь з членів її сім`ї моральних страждань або втрат немайнового характеру, тому вимоги про стягнення моральної шкоди відповідач вважає безпідставними. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Пояснив, що позивач працювала у відповідача, на момент звільнення з нею не було проведено остаточного розрахунку, при зверненні з позовною заявою до суду позивачем було надано довідку, в якій вказана сума заборгованості 13556,70 грн. Водночас, позивач підтвердив, що відповідачем було частково погашено заборгованість, а саме, в сумі 2000,00 грн, тому, станом на день розгляду справи, сума заборгованості складає 11056,70 грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 17.05.2021, визнав суму заборгованості 11056,70 грн та просив врахувати пояснення, викладені в відзиві на позовну заяву. В судовому засіданні 24.05.2021 представник позивача [PERSON] зауважив, що раніше позивач не зверталася з позовом, оскільки керівник відповідача обіцяв погасити заборгованість, а [PERSON] пішла на зустріч керівництву відповідача та очікувала розрахунку з нею. Крім того, представник позивача зазначив, що позивач зверталася за довідкою щодо розрахунку до відповідача двічі: першого разу довідку не надали, проте, перерахували 1500,00 грн (в грудні 2020 року); після того як позивач повторно звернулася за довідкою, то їй сплатили ще 2000,00 грн. Представник вказав про неможливість подати докази щодо дати перерахування коштів відповідачем позивачу, при цьому, підтвердив, що станом на день розгляду справи заборгованість щодо невиплаченої заробітної плати становить 11056,00 грн. В засіданні представник позивача вказав, що врегулювання спору в позасудовому порядку неможливе. На підставі викладеного, представник просив задовольнити позов в повному обсязі, з урахуванням фактично існуючої суми заборгованості щодо невиплаченої заробітної плати (11056,00 грн), у т.ч. стягнути заборгованість по заробітній платі, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральну шкоду в розмірі 7 тис.грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що, на його думку, у позивача були кошти на проживання, та що доказів щодо її доходів з інших місць роботи немає. Крім того, вказав, що підприємство виплачує заробітну плату, тим працівникам в кого й більша заборгованість і більша потреба в коштах, ці позиції керівництво визначає разом з бухгалтером на свій власний розсуд. Також, представник відповідача зауважив, що 2 рази перераховували кошти позивачу, за можливості. Доказів перерахування коштів суду не надав. Вважає, що позивач навмисно тривалий час не зверталася до суду щодо стягнення заборгованості, для збільшення суми заборгованості та на його думку, сума заборгованості нарахована позивачем не правильно. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що між сторонами виник спір в сфері трудових правовідносин стосовно невиплати розрахункових коштів при звільненні працівника, що регулюється нормами трудового законодавства. Статтею 43 Конституції України\~гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст.117 КЗпП України). Позивач до 23.10.2019 працювала на підприємстві відповідача. Ці обставини підтверджені копією трудової книжки, наказами №3-ВК від 15.02.2019 та №6-ВК про звільнення від 23.10.2019 (а.с.10-13, 29, 30). Відповідачем при звільненні позивача були порушені положення ст.116 Кодексу КЗпП України, оскільки мала місце невиплата [PERSON] розрахункових коштів. Доказів щодо погашення заборгованості за розрахунком при звільненні позивача відповідачем суду не надано. Відповідно до положень\~ст.117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені\~ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Верховний Суд України роз`яснив, що передбачена частиною першою\~ст.117 КЗпП України\~обов`язок роботодавця з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає при невиплаті з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Правова позиція щодо відповідальності роботодавця, передбаченої ч.1\~ст.117 КЗпП України, висловлена і в постанові від 21.01.2015 у справі №6-195цс14. Статтею 117\~КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. \~При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист\~права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. При цьому, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до ч.1\~ст.9 Цивільного кодексу України\~(далі \~ЦК України) положення\~ЦК України\~застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не\~врегульовані іншими актами законодавствами. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні.\~Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. З наведених мотивів та з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.\~\~ Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, погодилась з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем\~розрахунку при звільненні\~відповідно до статті\~117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір\~простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір\~ пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; -\~\~інші\~обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,\~співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника\~та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При цьому, Великою Палатою Верховного Суду визначено, що з\~урахуванням\~конкретних обставин справи,\~які мають юридичне значення\~та, зокрема,\~визначених\~Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від\~висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі\~№ 6-113цс16 про те, що\~право суду зменшити розмір середнього заробітку\~залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. На день постановлення рішення дані про виплату [PERSON] розрахункових коштів відсутні. Розмір\~простроченої заборгованості відповідача щодо виплати позивачу при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством 11056,70 грн. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку за 15 місяців проведений позивачем на час звернення з позовом до суду відповідно до середньомісячного заробітку, визначеного відповідачем та вказаного у виданій ним довідці (а.с.8-9). При цьому, часткова виплата відповідачем заборгованості із заробітної плати будь-яким чином не змінює розміру середньомісячного заробітку позивача у (7111,51грн), визначеного у довідці відповідачем, оскільки обчислення останнього, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, здійснюється за останні 2 календарні місяці роботи (з урахуванням вимог названого Порядку) та не прив`язується до виплачених або невиплачених роботодавцем сум. Тому, доводи представника відповідача щодо неправильно визначених позивачем сум як заборгованості, так і середнього заробітку за час затримки розрахунку, є безпідставними. Так, на час вирішення спору заявлений позивачем розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, обчислений за 15 місяців затримки розрахунку з дня звільнення, становить 106672,65 грн (7111,51 грн х 15 міс). Суми визначаються без вирахування податків та обов`язкових платежів (зборів), сплата яких є обов`язком роботодавця або працівника. У даному випадку, розмір недоплаченої суми при звільненні позивача 11056,70 грн становить більше півтора розміру середньомісячного заробітку; є достатньо істотною (більше 10%) порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку тривалістю у 15 місяців на день звернення з позовом до суду. Період затримки виплати позивачу всіх належних при звільненні коштів (прострочення) становить 15 місяців. При цьому, тривалість такого періоду позивач пояснює наданням можливості керівництву відповідача виконати обіцянки щодо виплати заборгованості, а також, в подальшому, затримкою у видачі необхідної для звернення до суду довідки відповідачем. В свою чергу, стверджуючи про умисел позивача щодо збільшення сум середнього заробітку, представник відповідача в засіданні неодноразово підтвердив те, що просив позивача не звертатись до суду, обіцяючи виплатити розрахункові; також, підтвердив, що при зверненні позивача за довідкою в грудні, необхідну довідку про заробітну плату видали від 15.01.2021. Після чого, 12.02.2021 позивач звернулась до суду. Доказів відсутності вини в непроведенні вчасного розрахунку з позивачем відповідачем не подано. Натомість, стверджуючи про те, що причиною непроведення виплат є важке фінансове становище підприємства та відсутність коштів для здійснення виплат, представник відповідача пояснив, що саме ним як керівником, разом із бухгалтером, визначалось у якому порядку та кому мають бути здійснені виплати наявних у підприємства коштів. При цьому, з пояснень представника відповідача (які у повному обсязі зафіксовані за допомогою комплексу «Акорд», архівна (робоча) копія аудиофонограми міститься в матеріалах справи на компакт-диску) вбачається, що саме переконання представника відповідача як керівника підприємства в тому, що у позивача достатньо коштів на прожиття, оскільки вона після звільнення працювала, та розподіл наявних у підприємства коштів на розсуд керівництва тим працівникам, в кого заборгованість більша і хто більше потребує коштів, і стало причиною непроведення розрахунку з позивачем при звільненні у встановлений законодавством строк, та перерахування розрахункових коштів позивачу лише у незначній частині упродовж 15 місяців після звільнення. Причому, перерахування позивачу коштів (по 1500 грн та 2000 грн) було здійснено Українським державним підприємством по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» в особі філії «Житомирський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» після неодноразового звернення позивача за довідкою, після яких керівник підприємства «зрозумів, що позивач має намір звертатися до суду». Представник відповідача зазначив, що після отримання позову від [PERSON] він звертався до неї з проханням відмовитись від позову, при цьому, заборгованість після отримання позову повністю або частково не погашалась. В засіданні представник відповідача вказав також про можливість виплати заборгованості за розрахунком при звільненні наступного дня після рішення суду, у разі зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку або відмови позивача від позову в цій частині, зазначивши, що внаслідок такої виплати підприємство не матиме коштів для виплати заробітної плати іншим працівникам. З викладеного вбачається, що непроведення відповідачем вчасного розрахунку з позивачем стало наслідком не стільки складного фінансового становища підприємства-відповідача (згідно з поясненнями представника відповідача, оскільки жодних доказів щодо важкого фінансового становища підприємства суду не надано), скільки наслідком умисних, усвідомлених дій керівництва підприємства, котре не вважало пріоритетним проведення розрахунку саме з [PERSON] упродовж 15-ти місяців після її звільнення з підприємства. Окрім того, відсутність коштів у роботодавця, складне фінансове становище підприємства, тощо, не тягне за собою обмеження прав працівників (колишніх працівників) підприємства на отримання заробітної плати та належних до виплати розрахункових коштів при звільненні, і не може бути підставою для відмови у захисті судом права працівника щодо виплати роботодавцем зазначених коштів. Статтею 43 Конституції України гарантоване право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом. Це право кореспондується з вимогами ст.97 КЗпП України та гарантіями ст.21 Закону про оплату праці. За наведених встановлених судом обставин, оцінюючи дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах; співмірність майнових втрат працівника, якому близько як на півтора року затримали виплату розрахунку при звільненні, у розмірі півторамісячного заробітку, та заявленою сумою середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні; враховуючи бездоказовість доводів відповідача щодо фінансового становища підприємства та можливих тяжких наслідків для третіх осіб (інших працівників) у разі виплати середнього заробітку позивачу у встановленому законом розмірі, а також, встановлені причини непроведення відповідачем розрахунку за належними при звільненні виплатами з позивачем упродовж суттєво тривалого часу, суд дійшов висновку про відсутність, у даному випадку, доведених підстав для застосування судом належного йому права (а не обов`язку) для зменшення заявленого до стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку є обґрунтованими і підлягають задоволенню, як і вимога щодо стягнення належних до виплати при звільненні нарахувань, а саме, 11556,70 грн заборгованості по заробітній платі. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику врегульовано\~ст.237-1 КЗпП України. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 7000 грн, суд виходить з наступного. Згідно\~зі ст.23 Цивільного кодексу України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП\~України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9\~постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. Судом встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням терміну здійснення розрахунку при звільненні, порушено гарантоване\~ст.\~43\~Конституції України право [PERSON] \~на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до її моральних страждань, вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, додаткових зусиль для організації свого життя, витрачання часу та зусиль, необхідних для відновлення порушених прав. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, дійшов висновку, що з відповідача Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» в особі філії «Житомирський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» на користь\~\~ [PERSON] \~в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 3000,00грн, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Таким чином, позов підлягає задоволенню частково, а саме, в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 11056,70 грн, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в розмірі 106672,65 грн, а також 3000,00грн відшкодування моральної немайнової шкоди. В решті позову слід відмовити. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial