Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до [PERSON], третя особа: Косівська міська рада з позовом про виділення їй в натурі частки із спільної часткової власності та припинення права власності спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. [PERSON] звернулася до [PERSON], [PERSON], Косівської міської ради, третя особа на стороні відповідачів: державний нотаріус Косівської районної нотаріальної контори [PERSON] із позовом про визнання незаконним та скасування рішення Косівської міської ради від 28.04.2004р. про визнання права власності на будинковолодіння за [PERSON]; визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім'я [PERSON], видане Косівською міською радою Івано-Франківської області від 25 січня 2007 року; визнати недійсним договір про зміну розміру часток у спадщині між [PERSON] та [PERSON], який посвідчено Косівською районною державною нотаріальною конторою 31.10.2012р.; визнати недійсним свідоцтво про право власності, від 31.10.2012р., зареєстрованого за № 2662 в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS]; визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1879га, що в [ADDRESS], та яка за життя була відведена [PERSON] для обслуговування житлового будинку і господарських споруд; внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.10.2012р., зареєстрованого в реєстрі за №2664, визначивши за нею та [PERSON] по 1/2 часток у спадковому майні [PERSON]; внести внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.07.2014р., зареєстрованого в реєстрі за №812, визначивши за нею та [PERSON] по 1/2 часток у спадковому майні [PERSON] В процесі розгляду справи [PERSON] збільшила свої позовні вимоги та додатково просила визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Таврія», який на момент відкриття спадщини належав спадкодавцеві [PERSON] Крім того, до розгляду справи по суті, [PERSON] збільшила свої позовні вимоги, та просила суд визнати за нею право власності на 1/3 частку від 1/2 частини житлового будинку та господарські будівлі і споруди, припинивши [PERSON] право власності на 1/3 від 1/2 частини житлового будинку та господарських будівель і споруд; стягнути з неї 27775,00 грн. на користь [PERSON] грошової компенсації за 1/3 від 1/2 частини житлового будинку та господарських будівель і споруд, що становить 17/100 часток, який знаходиться в [ADDRESS], Івано-Франківської області. Представник позивачки за первісним позовом, [PERSON] в судовому засіданні збільшені позовні вимоги [PERSON] підтримав, з підстав, викладених в позовних вимогах, суду пояснив, що згідно із свідоцтвом про право власності від 31.10.2012р. виданого державним нотаріусом Косівської районної державної нотаріальної контори [PERSON], яка є пережившою дружиною [PERSON], [INFO], який помер 09.08.2002р. належить 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно складається з житлового будинку, житловою площею 32,2 кв.м., загальною площею 60,4 кв.м., та господарських будівель і споруд, а саме: літня кухня, гараж, сарай, вбиральня, криниця. Крім того, згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 31.10.2012р. виданого державним нотаріусом Косівської районної державної нотаріальної контори, спадкоємцем [PERSON], [INFO], який помер 09.10.2002р. 2/3 часток від 1/2 частини будинковолодіння з господарськими будівлями і спорудами. Співвласником іншої частки, тобто 1/3 частки від 1/2 частини будинковолодіння з господарськими будівлями і спорудами є [PERSON] Так як, між ними, як співвласниками цього майна виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна і угоди про спосіб виділення в натурі його частки із спільного сумісного володіння не досягнуто, просив визнати за [PERSON] 1/3 частку від 1/2 частини спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, припинити за [PERSON] право власності на дану частку, стягнувши з [PERSON] 27775,00 грн. на користь [PERSON] грошову компенсацію за дану частку. Представник позивачки за зустрічним позовом [PERSON], - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги сторони процесу, яку він представляє підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених в позовних вимогах. Суду пояснив, що, [PERSON] є внучкою [PERSON], [INFO], який помер [INFO] року. 04.01.2003 р. вона звернулася до Косівської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадкове майно за законом. 18.07.2014р. державним нотаріусом Косівської районної державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, в якому стверджувалося, що її частка у спадковому майні складає 1/3 частку від 1/2 частини житлового будинку, на підставі ст. 529 ЦК УРСР та відповідно до договору про зміну часток у спадщині, посвідченого Косівською районною державною нотаріальною конторою 31.10.2012р., а спадщина належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Косівською міською радою 25.01.2007 року на підставі рішення цієї ж ради від 28.04.2004р. за № 90. Вважає видане нотаріусом свідоцтво про право на спадщину за законом незаконним, тому що спадкоємцім за законом щодо спадкового майна є двоє, а саме [PERSON], дружина покійного спадкодавця та [PERSON], онука померлого спадкодавця, а тому стверджує, що частки сторін по справі у спадковому майні повинні бути рівними, тобто по 1/2 частці кожному. Вважає укладений між [PERSON] та [PERSON] 31.10.2012 договір про зміну своїх часток у спадщині, відповідно до якого розмір частки [PERSON] змінився і став 2/3 частки від 1/2 частки незаконним та безпідставним, оскільки зміна часток у спадковому майні між спадкоємцями допускається лише протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Стверджував, що оскільки правові відносини щодо спадкового майна виникли [INFO] року, а тому застосуванню підлягали саме норми ЦК УРСР, а не положення чинного на даний час ЦК України. Разом з тим, оскільки [PERSON] набула права на спадкове майно саме з 09.08.2002р., реального поділу майна між спадкоємцями не було, а тому вважає, що будь0які угоди та рішення про визнання права власності на це майно або його частку, свідоцтва про право власності на таке майно винесені та порушують її права власності. Водночас, видання нотаріусом свідоцтва про право власності, згідно якого [PERSON], переживши дружина [PERSON] належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу є недійсним, оскільки вважав що спірний житловий будинок та господарські будівлі і споруди отримано у власність спадкодавцем ще задовго до одруження з відповідачкою [PERSON], а тому це майно не нажито у шлюбі. Крім того, оскільки спадкодавець [PERSON] помер [INFO] року, а тому видання Косівською міською радою рішення про визнання права власності на спірного спадкового будинковолодіння та на цій та видачу йому свідоцтва про право власності про право власності на нерухоме майно від 25.01.2007 року вважає незаконним, які видані з порушенням норм закону. Про дані порушення а її майнових прав [PERSON] довідалася в липні 2014 року, тому в своїх позовних вимогах просила визнати поважними причини пропущення нею строку позовної давності. Представник третьої особи без самостійних вимог за первісним позовом, представник третьої особи на стороні відповідачів за зустрічним позовом: Косівської міської ради в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою, в якій просив слухати справу без участі представника міської ради. Претензій на спадкове майно міська рада не має. Відповідачка за зустрічним позовом - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, вважаючи її безпідставними, та просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. [PERSON] особа на стороні відповідачів: Державний нотаріус Косівської районної нотаріальної контори [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала до суду письмове заперечення проти позову, в якому навела доводи законності та обґрунтованості прийнятих нею оскаржуваних [PERSON] рішень, а тому просила прийняти рішення стосовно даної справи згідно вимог чинного законодавства, а подальший розгляд справи проводити без її участі. Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши письмові докази, що є матеріалах справи, суд приходить до висновку, що збільшений позов [PERSON] слід задоволити, а в задоволенні збільшеного зустрічного позову [PERSON] слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно Прикінцевих положень ЦК України 2004 року, положення цього кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. На момент розгляду справи в суді діють положення ЦК України 2004 року. Судом було встановлено, що [INFO] року помер спадкодавець [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про смерть від [INFO] року [NUMBER] (а.с. 10). На момент смерті [PERSON] діяли норми ЦК Української РСР (1963р.), оскільки часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця ( ст. 525 ЦК УРСР). Так, відповідно до положень ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті ( ст. 527 ЦК УРСР). Тож, відповідно до ст. 529 ЦК УРСР позивач за первісним позовом, позивачка за зустрічним позовом [PERSON] та відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом в рівних частках. З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачка за первісним позовом [PERSON] 20.08.1985р. уклала шлюб із спадкодавцем [PERSON], який помер 09.08.2002р., а тому є його пережившою дружиною (а.с. 181). Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами був добудований подружжям [PERSON] та [PERSON] Так, згідно оскаржуваного рішення Косівської міської ради Косівської міської ради Івано-Франківської області від 28.04.2004р. № 90 (а.с. 153), заяву [PERSON], жит. [ADDRESS], - задоволено. Затверджено акт введення в експлуатацію житлового будинку в [ADDRESS], на [PERSON]. Згідно державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] (а.с. 77), [PERSON], жит. [ADDRESS], на підставі рішення сесії Косівської міської ради від 25.04.1996р., виконкому від 23.02.2000р. передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,1879 га. Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України - право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). На час виділення спадкодавцю [PERSON] земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, питання набуття права власності регулювались Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству « Про затвердження Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб» від 13.12.1995р. Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12). Згідно абз. 1 пп. а п. 4.1. вказаного порядку, оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку N 12: а) місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування: фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна при наявності акта про право власності або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та при наявності акта державної комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію. Таким чином, з урахуванням наведеного порядку, який неодмінно передбачає прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, а також відповідно до частини 2 пункту 2 статті 331 ЦК України щодо моменту виникнення права власності, якщо договором або законом передбачено прийняття в експлуатацію новоствореної речі, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до діючого на час відкриття спадщини після [PERSON], померлого [INFO] року, законодавства (Наказу Про затвердження Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб), [PERSON] не мала правових заборон оформити право власності на спірне будинковолодіння на померлого спадкодавця та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на його ім'я. Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється, що оформлення свідоцтва на право власності на об'єкти, які були закінчені будівництвом після 05 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними. Наявними в матеріалах справи документами встановлено, що будівництво (розбудова) спірного нерухомого спадкового майна було здійснено на відведеній в установленому порядку земельній ділянці, однак він не був прийнятий в експлуатацію. На момент смерті спадкодавця [PERSON] право власності на нього в установленому порядку не було оформлене, правовстановлюючі документи на спірне майно відсутні. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що, за умови наявності акта відведення земельної ділянки під забудову, якщо будинок у встановленому законом порядку не було введено в експлуатацію, таке будівництво є незавершеним. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. З огляду на наведене після смерті [PERSON], яке сталося до завершення ним будівництва спірного будинку, його права та обов'язки як забудовника (у даному випадку обов'язок у встановленому законом порядку здати житловий будинок в експлуатацію), увійшли до складу спадщини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення правовідносин, у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, або придбані на законних підставах. Спадкоємець померлого, дружина померлого [PERSON] звернулись до виконавчого комітету Косівської міської ради із заявою про введення в експлуатацію житлового будинку в [ADDRESS] на [PERSON], яке рішенням міської ради від 28.04.2004р. було задоволено (а.с. 153) На підставі рішення виконавчого комітету Косівської міської ради від 28.04.2004 року № 90-5 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме будинок, загальною площею 60,4 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м, літня кухня, Б; гараж, В; сарай, Г; вбиральня, д; криниця № на ім'я [PERSON] (померлого 09.08.2002р.). Згідно ст.17 Земельного кодексу УРСР 1990 р. та ст. 14 Закону України «Про власність» та роз'яснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4.10.1994 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (чинних на час виділення земельної ділянки спадкодавцю), земельна ділянка для будівництва жилого будинку та господарських будівель надається громадянину в приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права власності на жилий будинок крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону «Про власність» таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям у період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною, сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, що брали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати на визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вона надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони брали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК обов'язок. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю, [PERSON], нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України №2947-III від 10.01.2002, який набрав чинності з 01.01.2004 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Суд не бере до уваги посилання позивачки за зустрічним позовом [PERSON] та її представника про те, що спірний будинок був подарований спадкоємцю, а тому не є спільною сумісною власністю, оскільки на час його дарування ще 30.12.1960р. дане майно складалося лише з одного дерев'яного будинку, критого гонтою та сараю (а.с. 75). За час проживання подружжя сім'єю з 20.08.1985 року, спірне спадкове майно істотно збільшилося у своїй цінності, оскільки подружжям було добудовано житловий будинок, літню кухню «Б», гараж «В», сарай «Г», вбиральня «Д», криниця № 1. З матеріалів судової будівельно-технічної експертизи (а.с. 33-43) вбачається, що житловий будинок критий шифером, а не гонтою. Отже, суд визнає, що за час проживання подружжя сім'єю спірне спадкове майно істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. Таким чином спірний будинок відповідно до вимог ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, чинної на час будівництва будинку та ст. 60 Сімейного Кодексу України, чинного на час завершення будівництва, належить до спільної сумісної власності подружжя з рівними частками, а тому [PERSON] належить право власності на 1/2 ідеальну частину у цій власності як дружині. Підсумовуючи все вищенаведене, позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Косівської міської ради від 28.04.2004р. про визнання права власності на будинковолодіння за [PERSON]; визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім'я [PERSON], видане Косівською міською радою Івано-Франківської області від 25 січня 2007 року; визнання недійсним свідоцтва про право власності, від 31.10.2012р., зареєстрованого за № 2662 в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору про зміну розміру часток у спадщині між [PERSON] та [PERSON], який посвідчено Косівською районною державною нотаріальною конторою 31.10.2012р., суд виходить з наступного. Згідно ч. 2 ст. 1267 ЦК України, спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Даний договір є цивільно-правовим на був укладений при вільному волевиявленні сторін, що його укладали, та в силу ч. 1 ст. 1267 ЦК України жодним чином не змінив частку [PERSON], оскільки такі частки не були виділені в натурі, а були умовними. Тому дана позовна вимога є необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог статті 69 Закону України «Про нотаріат», нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Нотаріус також перевіряє коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині. Таким чином суд прийшов до переконання, що державним нотаріусом Косівської районного нотаріальної контори [PERSON] правильно було видано оскаржувані свідоцтва про право на спадщину, вірно визначено, що [PERSON] є пережившою дружиною [PERSON], а тому їй належить 1/2 майна спільної сумісної власності подружжя та вірно визначено частку [PERSON] Щодо позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля марки «Таврія», який на момент відкриття спадщини належав спадкодавцеві [PERSON], то такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки згідно відповіді ЦНП в Івано-Франківській області від 12.05.2015р., за [PERSON], 1931р.н., жит. [ADDRESS], - транспортні засоби не значаться. Згідно ст. 71 ЦК УРСР (1963р.), ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Що стосується збільшених позовних вимог [PERSON], суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частину у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Із змісту зазначеної норми закону вбачається, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Позивач за первісним позовом [PERSON] внесла на депозитний рахунок суду суму вартість 1/3 від 1/2 частини спірного спадкового будинку з господарськими будівлями і спорудами в сумі 27775, 00 грн. (т. 2, а.с. 6), та довела підстави зазначені у ч.1 ст.365 ЦК України. Згідно експертного висновку № 004/Б3-15 судової будівельно-технічної експертизи (а.с 121-132), при дослідженні будинковолодінння, що по вул. Дружби № 9, в м. Косів встановлено, що реальний розподіл будинковолодіння по 2/3 і 1/2 частки (83/100) і (17/100) технічно неможливий. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Враховуючи вищевикладене, а також те, що частка відповідачки-позивачки у спільному майні є незначною, вказане не можна виділити у натурі у відповідності до їх ідеальних часток, спільне володіння і користування таким майном є неможливим, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наведеного 86, 524-526, 529, 549, 562 ЦК УРСР 1963р., ст. 12, 14, 15, 16 «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю, ст. 60 СК України, ст.ст. 331, 365, 1218, 1267 ЦК України, та

Outcome: approved