Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищеназваною заявою, в якій з урахуванням уточнень просить суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , уродженця селища Талаківка, міста Маріуполя, Донецької області, який помер [INFO] в смт. Новий світ, Старобешівського району Донецької області, Україна, у віці 66 років. В обґрунтування заяви вказує, що [INFO] помер її вітчим [PERSON] , [INFO] , який після смерті залишив на неї заповіт. Він постійно проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] , в квартирі, яка належить їй на праві приватної власності, на підставі договору дарування. Після початку окупації [PERSON] в 2015 році виїхав в Мелітопольський район та проживав за адресою: [ADDRESS] , отримавши статус внутрішньо переміщеної особи. У 2021 році її вітчим тимчасово повернувся до смт. Новий Світ, Старобешівського району, Донецької області, де він проживав до окупації, хотів забрати деякі свої залишені там речі, проте захворів та [INFO] помер. Вона також є внутрішньо переміщеною особою. У зв`язку з хворобою вітчима їй довелось також поїхати до смт. Новий Світ, Старобешівського району Донецької області, доглядати його, а потім ховати. Окупаційною владою їй були видані два документи, що посвідчують факт його смерті , а саме: довідка про причину смерті №347 від 28.10.2021 про констатацію факту смерті, де зазначено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , причина смерті атеросклеротичний кардіосклероз та свідоцтво про його смерть, видане окупаційного владою від 29.10.2021 серії [NUMBER] . Медичне свідоцтво про смерть її вітчима не відповідає встановленій в Україні формі і вона не може зареєструвати його смерть у встановленому законами України порядку, у зв`язку з тим, що довідка про смерть та свідоцтво про смерть, отримане на окупаційній території є недійсним, а довідка про смерть, видана компетентною установою України - відсутня, та в зв`язку з цим не може реалізувати свої спадкові права. Внаслідок цих обставин отримання свідоцтва про смерть в органах управління юстиції України є неможливим, а єдиним шляхом його отримання та захисту прав родичів та спадкоємців померлого є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення. У судове засідання заявник [PERSON] не з`явилася, в уточненій заяві просила розглядати справу за її відсутності. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи за відсутності представника Мелітопольського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Мелітопольському районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро). Заперечень по справі не мають. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що заява підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Згідно ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасового окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно з паспортом громадянина України, виданого 25 грудня 1995 року Старобешівським РВ УМВС України в Донецькій області, [PERSON] народився [INFO] в селищі Талаківка, міста Маріуполя, Донецької області /а.с.7/. [PERSON] , [INFO] , уродженка смт. Новий Світ Старобешівського району Донецької області, зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] , є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 10.11.2015 №2314-4757 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи /а.с.9/. [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] , взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою від 18.12.2015 №2321001323 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. /а.с.10/. Згідно з копією заповіту серія СБ №479436, 10 листопада 2020 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений нотаріусом Старобешівського районного нотаріального округу Мельник Е.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1578, відповідно до якого все належне йому майно він заповідав [PERSON] /а.с.13/. [INFO] у смт. Новий Світ Старобешівського району Донецької області вітчим заявниці помер, що підтверджується доданими до матеріалів справи копією свідоцтва про смерть від 29.10.2021, виданого відділом ЗАГС Старобешівського районного управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, довідкою про причину смерті від 28.10.2021 /а.с.11,12/. Оцінюючи надані докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами: Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. За таких обставин у інший спосіб, окрім як за рішенням суду [PERSON] не зможе реалізувати свої права, тому суд доходить висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved