Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] , треті особи: орган опіки і піклування адміністрації Індустріального району Дніпровської міської ради, департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням. В обґрунтування поданої заяви позивач [PERSON] зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] , в якій зареєстрована відповідач - [PERSON] та її малолітня дитина - [PERSON] , однак фактично вони там не проживають з 2019 року. Наголошує, що реєстрація відповідачів у вказаній квартирі позбавляє його можливості користуватись та розпоряджатись належним їй майном. [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти ухвалення судом заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] в судове засідання не з`являлася, про розгляд справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Представник органу опіки і піклування адміністрації Індустріального району Дніпровської міської ради посилаючись на ст. 29 ЦК України просив суд прийняти рішення в інтересах дитини. Представник департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради посилаючись на ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» просив суд прийняти рішення в інтересах дитини. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 17.12.2010 року та витягом про державну реєстрацію прав № 28593416 від 05.01.2011 року. В даній квартирі зареєстрована [PERSON] та її малолітня дитина - [PERSON] , що підтверджується довідкою департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 936 від 15.02.2021 року. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Водночас за правилом ч. 2 ст. 405 ЦК, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно акту від 17.06.2021 року, складеного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , затвердженого головою ОСББ «Ініциатива-3» Шевченко Катерина Олексіївна та її малолітня дитина - [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] , з липня 2019 року. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] добровільно не проживають за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , без поважних причин понад один рік. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. [PERSON] набула право користування спірною квартирою, як малолітня дитина, яка є членом сім`ї власника. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 160 Сімейного кодексу України , що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Таким чином, оскільки малолітня [PERSON] не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами, які мали вимушений характер та не були її особистим волевиявленням, не є підставою для позбавлення її права користування житлом. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 09 грудня 2020 року у справі № 673/1407/18 (провадження № 61-12802св20), від 22 січня 2020 року у справі № 759/14686/16-ц (провадження № 61-13254св19). Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині позбавлення малолітньої [PERSON] права користування житловим приміщенням, оскільки вона на законних підставах зареєстрована у спірній квартирі, а її відсутність викликана поважними причинами,. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 454 грн.

Outcome: partial