Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до відповідача з позовом про відшкодування збитку в результаті заподіяної матеріальної шкоди. Вимоги мотивовано тим, що 20 лютого 2013 року [PERSON] отримав від позивача за договором позики грошові кошти в сумі 20\~000 доларів США, які зобовязувався повернути до 30 липня 2013 року, про що підписав договір позики та видав відповідну розписку. Крім того пообіцяв 3% місячних та надав в заставу транспортний засіб автомобіль «Мерседес МL 300». Відповідач на вимогу позивача гроші повернув частково в грудні 2015 року в розмірі 34\~000 грн., не оспорюючи свого зобовязання від його виконання ухилявся. За вказаних обставин позивач просив суд відшкодувати збитки завдані [PERSON] в результаті заподіяної їй матеріальної шкоди в розмірі 20\~000 доларів США з виплатою вказаної суми в гривні за курсом НБУ на момент погашення, а також стягнути з відповідача відшкодування сплачених нею судового збору та інших судових витрат. 17 травня 2016 року [PERSON] надала до суду доповнення до позову щодо правових підстав подачі вказаного позову. Так, позивач зазначає, що позовна заява про відшкодування шкоди подана з підстав ч.1, п.8 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 22 ЦК України та повністю відповідає вимогам ст.ст. 614, 1166 ЦК України щодо наявності збитків спричинених незаконними діями відповідача. Позивач в своєму доповненні зазначає, що договір позики та розписка підтверджують факт отримання відповідачем вказаної суми коштів, а протиправні дії відповідача, що виразилися у невиконанні взятих на себе зобовязань відповідно до ст.ст. 1049, 1212, 400 ЦК України, доводять факт завдання матеріальної шкоди. За вказаних обставин вважає, що завдана шкода позивачу відповідачем в розмірі 20\~000 доларів США є наслідком його протиправних дій. Крім того зазначає, що сплачені на виконання грошові кошти відповідачем в грудні 2015 року в розмірі 34\~000 грн. не вважає такими, що були спрямовані на відшкодування завданої шкоди, оскільки в поштових переказах відповідач не зазначає призначення платежів. 30 травня 2016 року позивачем на адресу суду подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до змісту яких позивач остаточно просила, стягнути з [PERSON] на її користь збитки (в результаті завданого їй матеріальної шкоди) в сумі у гривні еквівалентній 20\~000 доларів США за курсом НБУ на день платежу, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати, відомості про які, окрім сплаченого судового збору будуть надані по закінченню справи. Позивач в судовому засіданні на задоволенні позову наполягав у повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві та доповнень до нього. Додатково надала клопотання про стягнення понесених судових витрат нею під час розгляду справи, відповідно до якого, просила стягнути з відповідача: - судовий збір в розмірі 5\~402 грн.; - витрати повязані з переїздом до іншого населеного пункту на загальну суму 1\~494,44 грн. (вартість квитків на поїзд, автобус); - витрати на проживання в готелі на загальну суму 1\~400 грн. (200 грн/день Х 7 днів проживання позивача); - добові на загальну суму 4\~134,75 грн. (275,65 грн. Х 15 днів). Так, загальна кількість днів складає 6 днів, подача позову 17 лютого 2016 року; 3 дня судове засідання призначене на 16 березня 2016 року; 3 дня судове засідання призначене на 17 травня 2016 року; 3 дня судове засідання призначене на 06 червня 2016 року; - компенсацію за відрив від звичайних занять на загальну суму 659 грн. (1\~378/30/день Х 15 днів), а загалом судові витрати на суму 13\~120, 18 грн. Відповідач в судове засідання не зявився надав письмові заперечення проти позову відповідно до змісту яких, просив у задоволення позовних вимог відмовити. Так, вказав, що викладені в позові обставини на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог, є незаконними, безпідставними та необґрунтованими. Вказане мотивовано тим, що додані документи свідчать про наявність договірних зобовязань, однак ніяк не про заподіяння матеріальної шкоди в розмірі 20\~000 доларів США. Крім того, позивачем безпідставно не враховано повернення відповідачем частини боргу в розмірі 34\~000 грн. В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував. Пояснив, що позивач в своїх позовних вимогах вимагає відшкодувати завдану матеріальну шкоду, що не відповідає фактичним обставинам справи. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, а також на повно та всебічно зясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозвязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, cуд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 лютого 2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] в позику грошові кошти у сумі 20\~000 доларів США зі строком повернення не пізніше 30 червня 2013 року. Підтверджує цей правочин договір позики та розписка (а.с. 6, 7). У звязку із невиконанням зобовязання у встановлений строк, позивачем на адресу відповідача надіслано письмову вимогу про повернення позики, яка відповідачем була проігнорована (а.с. 10 12, 13). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (ст. 202 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно положень норм\~ЦК України, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до правової позиції дотримується Верховний Суд України в Постанові від 18 вересня 2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, прийнятій за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, яка у відповідності до положень ч. 2\~ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України\~підлягає обовязковому врахуванню судом першої інстанції при ухваленні рішення по справі. Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Тобто повернення суми позики позикодавцеві, у відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, є зобовязанням позичальника за договором позики. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору у справі, що розглядається, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню. Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору він є змішаним, тобто таким що містить в собі договір позики та договір застави. Вказаний правочин сторони уклали в письмовій формі без нотаріального посвідчення. Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про заставу» договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні обєкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Згідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим атам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як вбачається зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і право чин в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За вказаних обставин, викладені обставини позивачем в позові щодо наявності заставного майна у виді транспортного засобу та доводи про незаконність дій щодо заставного майна збоку відповідача суд не приймає до уваги як такі що не ґрунтуються на вимогах закону. Отже, невиконання [PERSON] грошових зобовязань, згідно ч. 2 ст. 545 ЦК України, підтверджується наявністю в позивача розписки. Повернення суми позики позикодавцеві, у відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, є зобовязанням позичальника за договором позики. Чинним цивільним законодавством (ч. 3 ст. 509, ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦК України) встановлено, що зобовязання мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, повинні виконуватися належним чином в установлений строк. Зі ст. 525 ЦК України слідує, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк встановлений договором або законом ч. 1 ст. 612 ЦК України. Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути відшкодування збитків або інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ч. 2\~ст. 59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. У ході судового розгляду було встановлено, що зобовязання за договором позики відповідачем не виконано, як вбачається з розписки, відповідач зобовязався повернути кошти в зазначений строк, але свого зобовязання у визначений строк не виконав. Згідно зі\~ст. 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Обіг на території України та платіжним засобом інших грошових одиниць Законом забороняються. Як зазначено у\~ст.524 ЦК України, зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовій еквівалент зобовязання в іноземній валюті (постанова Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12). Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобовязання в іноземній валюті, згідно з ч.ч.1,2\~ст. 533 ЦК України\~грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. У разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суди у мотивувальній частині рішення наводять розрахунки з переведенням іноземної валюти в національну за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Як вбачається з договору позики грошові кошти визначені в іноземній валюті, а саме в доларах США. Доводи позивача про те, що грошові кошти у сумі 34\~000 грн. отримані в рахунок компенсації та не підлягають врахування як виконання грошових зобовязань відповідачем за договором позики, тобто не є сплатою боргу, не ґрунтуються на положеннях договору позики, укладеного сторонами та чинного цивільного законодавства України, а тому не приймаються судом. Втім, суд розяснює позивачу, що він не позбавлений права на звернення до суду з позовом про стягнення сум передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України (індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми). Так, відповідно до вимог ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свої обовязок а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Враховуючу ту обставину, що під час розгляду справи позивач не заперечував, а відповідач підтверджував факт отримання позивачем грошових коштів у розмірі 34\~000 грн., суд вважає, що [PERSON] як кредитор прийняла від [PERSON] часткове виконання його обовязку за договором позики. Отже, відповідач [PERSON] в грудні 2015 року повернув позивачу лише 34\~000 грн., що підтверджується чеками виданими Харківською дирекцією УДППЗ «Укрпошта» від 05 грудня 2015 року, 19 грудня 2015 року та 26 грудня 2015 року (а.с. 15). Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Таким чином, станом на 06 червня 2016 року, на час ухвалення рішення, за офіційним курсом НБУ сто доларів США дорівнють 2500,2072 грн., тому сума заборгованості відповідача за договором позики, становить 500\~041,44 грн. (формула розрахунку: 2500,2072 Х 20\~000 доларів США/100 34\~000 грн. = 466\~040,40 грн.). Розмір заборгованості викладений в позовній заяві з урахуванням вищевикладеного, суд вважає обґрунтованим позивачем та не спростований. Суд не погоджується з доводами відповідача та його представника про те, що оскільки між сторонами не виникли правовідносини щодо відшкодування матеріальної шкоди, а позивач обґрунтовує свої доводи саме вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, то існують підстави для відмови позивачеві у задоволенні позову. Так, відповідно до викладеного змісту позовної заяви, [PERSON] фактично просить суд стягнути з відповідача борг за договором позики. Тобто, не дивлячись на те, що позивач дійсно посилається на ст.ст. 22, 1166, 1212, 1192 ЦК України, які не регулюють правовідносини, які виникли між сторонами по справі, але викладає обставини за договором позики, тому суд вважає за можливе задовольнити частково позов [PERSON] та стягнути борг за договором позики. При цьому суд\~не порушує принципу диспозитивності цивільного судочинства, не виходить за межі позовних вимог, не змінює підстави позову, а ухвалює судове рішення\~\~виключно у відповідності\~\~до змісту позову. Суд бере до уваги і ту обставину, що позивач взагалі міг не посилатись в позові на норми матеріального та процесуального права, оскільки цього не вимагає\~ст. 119 ЦПК України, а обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги викладені чітко і зрозуміло та свідчать про укладення між сторонами договору позики та про те, що позивач просить суд\~стягнути саме грошові кошти, що були надані відповідачу за договором позики та не повернуті ним в строк зазначений в договорі. За таких обставин, враховуючи відсутність в матеріалах справи обєктивних, достовірних та достатніх доказів в підтвердження повернення відповідачем грошових коштів в повному обсязі, отриманих за письмовою розпискою від позивача, суд вважає, що вказаними діями відповідач порушує законні права позивача - власника грошових коштів, гарантовані ч. 1, ч. 4 ст. 41 Конституції України, за захистом яких він звернувся до суду, у звязку з чим суд вважає, що позовні вимоги про стягнення грошових коштів з відповідача на користь позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Враховуючи наведене суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума позики з урахуванням сплаченої її частини відповідачем в розмірі 34\~000 грн. Однак суд зазначає, що позивач безпідставно вказує, що сума боргу за договором позики в розмірі 20 000 доларів США є збитком, так як це суперечить поняттю збитків, наданим у ст. 22 ЦК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат понесених сторонами у справі суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 79\~ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розподіл судових витрат між сторонами вирішується у відповідності до вимог\~ст. 88 ЦПК України. Згідно зі\~ст. 85 ЦПК України\~витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Відповідно до п. 46 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, розяснено, що вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суди повинні враховувати, що: виплата сум сторонам та їх представникам, свідкам, спеціалістам, перекладачам, експертам передбачає відшкодування витрат, понесених ними у звязку з переїздом до іншого населеного пункту та явкою до суду, у порядку, передбаченому\~статтями 85\~і\~86\~ЦПК; витрати, повязані з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, відшкодовуються в порядку, передбаченому\~статтею 87\~ЦПК; граничні розміри компенсації\~таких витрат передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави». Після закінчення розгляду справи такі витрати розподіляються судом на загальних підставах згідно зі\~статтею 88\~ЦПК. Відповідно до ч. 5\~ст. 86 ЦПК України, п. 5 додатку до\~постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590 (є чинною станом на 06 червня 2016 року, редакція від 12 лютого 2012 року), граничний розмір витрат повязаних з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. Згідно до абз. 6 пп. 170.9.1 ПКУ, добові витрати понесені у звязку з відрядженням у межах території України не можуть перевищувати 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня податкового року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження. Згідно з пп. 8 п. 1 ст. 40\~Бюджетного кодексу України\~розмір мінімальної заробітної плати визначається в Законі про Державний бюджет на відповідний рік. Розміри мінімальної заробітної плати на 2016 рік затверджений\~Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року з 01 січня 2016 року по 30 квітня 2016 року складає 1\~378 грн. Таким чином стороні, на користь якої ухвалено судове рішення сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), які станом на день постановлення рішення складають 275,60 грн. (1\~378/100 Х 2) за кожен календарний день. Як вбачається з квитків на поїзд та автобус, рахунків на проживання в готелі приєднаних до матеріалів справи,\~[PERSON] понесла витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту та наймання житла під час розгляду цивільної справи. Однак, зі змісту норм\~ст. 85 ЦПК України\~вбачається, що витрати повязані з переїздом до іншого населеного пункту стороні не відшкодовуються. Тому, на думку суду, правові підстави для відшкодування позивачу витрат у сумі 1\~494.44 грн. відсутні. Щодо розрахунку добових, суд, враховує значну віддаленість та особливість транспортного сполучення між містами Харків та Каховка, та вважає, що розрахунок тривалості часу (добових), який необхідний був позивачу для явки в судові засідання призначені на: 16 березня 2016 року; 17 травня 2016 року; 06 червня 2016 року, а саме три доби є обґрунтованим та не спростований представником відповідача. Проте, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що час для подачі позовної заяви до Каховського міськрайонного суду Херсонської області 17 лютого 2016 року, який розрахований позивачем виходячи з шести діб та який включений до розрахунку добових відноситься до судових витрат в розумінні ст. 85 ЦПК України, оскільки вказані витрати не повязані з участю позивача під час розгляду цивільної справи. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про те, що визначаючи добові, необхідно виходити з розрахунку - девять днів, що були витрачені позивачем під час розгляду справи в суді (три доби явка в судове засідання 16 березня 2016 року, три доби явка в судове засідання 17 травня 2016 року та три доби явка в судове засідання 06 червня 2016 року). Таким чином розмір добових, складає 2\~480,40 грн. (формула розрахунку: 275,60 грн. (добові за кожен день) Х 9 (кількість днів витрачених позивачем). Що стосується компенсації позивачу за відрив від звичних занять, суд виходить з наступного. Так, позивач при розрахунку такої компенсації виходив з того, що середньоденний розмір складає 45,93 грн. (1\~378 грн. (мінімальна заробітна плата) поділена на 30 днів), а тому шляхом множення на кількість днів витрачених на його думку для участі в розгляду справи, тобто 15 днів вираховував компенсацію за відрив від звичайних занять. Проте суд зазначає, що проведений розрахунок таким чином не відповідає вимогам чинного законодавства України , а тому не приймається судом з наступних підстав. Порядок розрахунку компенсації за відрив від звичайних занять проводиться відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100. Так, відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати виплати, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках передбачених чинним законодавством на число календарних днів. В даному випадку, оскільки позивач не працює при розрахунку необхідно замість середньомісячного заробітку брати мінімальну заробітну плату, що діяла на час, коли відбувалася явка до суду. Оскільки явка до суду мала місце в різні місяці (березень, травень, червень 2016 року), компенсацію слід розраховувати окремо за кожен місяць, так як до 30 квітня 2016 року мінімальна заробітна плата складала 1\~378 грн., з 01 травня 2016 року - 1\~450 грн. З огляду на вище викладене, а також враховуючи положення норм\~ЦПК України щодо стягнення та розподілу судових витрат, суд вважає, що з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені останньою і підтвердженні документально судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: судовий збір в сумі 4\~645,20 грн., витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту та наймання житла (добові) в сумі 2\~133,14 грн., всього 6\~788,40 грн. (а.с. 1, 75 80). У стягненні іншої частини судових витрат відмовити.

Outcome: partial