Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог - Служба у справах дітей Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. У позові вказувала, що 12.07.2006 року між нею та [PERSON] розірвано шлюб у відділі РАГСу Вижницького районного управління юстиції Чернівецької області. В шлюбі народився син - [PERSON], [INFO]. В останні роки будь-яке спілкування з відповідачем не складається через його повне ігнорування життям дитини. Через це відбувається ситуація, за якої права дитини обмежуються шляхом неможливості виїзду за кордон на відпочинок та лікування. Починаючи з серпня 2015 року вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд за межі України їх сина - [PERSON], оскільки останній потребує відпочинку, зміни обстановки, оздоровлення. Однак, відповідач кожен раз не погоджувався та забороняв їй вивозити дитину на відпочинок, мотивуючи це тим, що поїздка може бути здійснена тільки за його присутності, а пізніше взагалі почав ігнорувати її дзвінки. Проте, зважаючи на їх постійні непорозуміння та психологічну несумісність спільне проведення часу неможливе, тим паче, звертаючи увагу на його неадекватне відношення до неї та дитини. Вважає, що дії відповідача стосовно ненадання згоди на виїзд малолітньої дитини за межі України на відпочинок є незаконними та такими, що грубо порушують законні права та інтереси їх дитини. Стверджує, що права відповідача жодним чином не порушені нею, оскільки вона, як мати дитини, намагається створити всі належні умови для повноцінного фізичного та духовного розвитку [PERSON], що підтверджується її волевиявленням. Тому обґрунтованих підстав для ненадання такого дозволу у відповідача немає. Просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд (строком до 30 діб) неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] в супроводі [PERSON], 1983 року народження, за межі України для відпочинку, зміни обстановки та оздоровлення на період серпня-жовтня 2017, 2018 років до країн Єгипет, Болгарія, Туреччина та країн Шенгенської групи. Судові витрати покласти на неї. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлений позов підтримала, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини просила позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, будучи належно повідомленим про місце, день та годину слухання справи, причини неявки суду не повідомив. У судовому засіданні представник Служби у справах дітей Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області Усова В.П. проти задоволення позову не заперечувала, оскільки виїзд дитини на лікування за кордон буде відповідати її інтересам. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача [PERSON], представника третьої особи Усову В.П., дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом установлено, що 12.07.2006 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 28.07.2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Вижницького районного управління юстиції Чернівецької області. [INFO] у сторін народився син, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про його народження серія [NUMBER] від 07.10.2002 року, виданого Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції. [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS]. Згідно копії висновку ЛКК №207/419 від 05.07.2017 року, виданого Чернівецькою міською дитячою поліклінікою [PERSON], [INFO], житель [ADDRESS], перебуває на «Д» обліку у «ЛОРа» з діагнозом: хронічний комп. тонзиліт, потребує оздоровлення. Відповідно до ст.ст.11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із пп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Звертаючись з вказаним позовом, позивач не визначила загальний термін надання дозволу, не зазначила часового проміжку перебування дитини у іноземній державі. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавляють батька можливості брати участь у вихованні сина та можливості спілкування з ним. Позивач фактично просить дозволити виїзд дитини за у період серпня-жовтня 2017 та 2018 років. Проте зазначені вимоги позивача суперечать Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу. Крім того, надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон на майбутнє, з урахуванням припущення позивача, що батько не надасть своєї згоди на виїзд в майбутньому, чинним законодавством України взагалі не передбачено. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. На підставі наведеного, ст.313 ЦК України, ст.ст.141, 150, 155, 157 СК України, п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57,

Outcome: dismissed