Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням в [ADDRESS] . В обгрунтування позову зазначено, що позивачка по справі є власницею домоволодіння в [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрований також її син [PERSON] , проте, за вказаною адресою він не проживає, оскільки ще у 2003 році виїхав за межі України, а саме - в Іспанію, де проживає на даний час. Оскільки відповідач не проживає в житловому будинку, не бере участі в його утриманні, його реєстрація носить формальний характер та є перешкодою для реалізації позивачкою своїх майнових прав. Просила позов задовольнити, визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . У судове засідання позивачка не прибула, направила на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибув, не повідомив суд про причини своєї неявки, не подав клопотання про відкладення розгляду справи, чи слухання справи без його участі, не подав відзиву на позов, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. Участь у судових засіданнях це право, а не обов`язок сторін по справі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачка по справі є власницею домоволодіння, яке розташоване за адресою:[ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії [NUMBER] виданого 22 липня 1997 року державним нотаріусом Рогатинської державної нотаріальної контори Дзерою Л.О. Згідно довідки виконавчого комітету Княгиницької сільської ради № 430 від 25 жовтня 2019 року, акту обстеження житлово-побутових умов від 24 жовтня 2019 року, [PERSON] , зареєстрована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , проте за вказаною адресою з 2003 року не проживає. Надаючи правову оцінку викладеним обста винам, суд зазначає наступне. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Кожна особа, згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких, зокрема, належить припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2ст.16 ЦК). Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Частина 1 ст. 383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. За ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом. В силу ст. 391 ЦК України, п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року із змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Відповідно до висновків Верховного суду України у справі № 6-709цс16 (аналогічна № 6-158цс14) було висловлено позицію: власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання такої особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації. За таких обставин та доказів, досліджених і перевірених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивачка довела належними та допустимими доказами порушення її права на користування і розпорядження належним їй майном, а також створення відповідачем перешкод щодо здійснення нею цих прав, а тому таке право підлягає захисту судом, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн.

Outcome: approved