Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Близнюківського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розділити майно, що є об`єктом права сумісної власності її та відповідача, а саме: житловий будинок [ADDRESS] , визначивши ідеальні частки в спільній сумісній власності, тобто по Ѕ ідеальній частці житлового будинку за позивачкою та відповідачем та стягнути з відповідача судові витрати. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначила, що з 29 серпня 1998 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюб розірвано 13 травня 2020 року рішенням Близнюківського районного суду Харківської області. Зазначений у позовній заяві житловий будинок було придбано сторонами під час шлюбу, а саме 11 листопада 2011 року, за спільні кошти, однак право власності на зазначене майно зареєстровано за відповідачем. Посилаючись на положення ст.ст. 60, 69, 70 Сімейного кодексу України, просить позов задовольнити. Позивачка у судове засідання надала заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання також надав заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справи за відсутності усіх учасників справи на підставі наявних матеріалів. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, які є належними, допустимими і достовірними у їх сукупності, суд знаходить за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який зареєстровано 29 серпня 1998 року Близнюківським районним відділом реєстрації актів громадського стану Харківської області, актовий запис № 36. Вказаний шлюб розірвано 13 травня 2020, що підтверджується рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 13.05.2020, яке набрало законної сили 07.08.2020. В період шлюбу, а саме 11.11.2011, згідно договору купівлі-продажу сторонами придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , на підставі зазначеного договору купівлі-продажу зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується, витягом про державну реєстрацію прав № 33615832 від 27.03.2012. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За змістом ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним і поділу спільного майна подружжя», вирішуючи суперечки між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, враховуючи, що спірний житловий будинок набутий сторонами за час шлюбу, то такий є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши в власність за позивачкою та відповідачем по 1/2 частини житлового будинку. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved