Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 12 червня 2012 року відповідач позичила у неї гроші в сумі 12000 грн. на розвиток свого бізнесу, про що надала розписку. Згідно з розпискою гроші відповідач повинна була повернути 1 лютого 2013 року. Окрім того у випадку несвоєчасного повернення позиченої суми боргу відповідач повинна була сплатити 3% річних. Не зважаючи на те, що строк повернення боргу минув, відповідач гроші не повернула. Добровільно повернути борг відповідач не бажає та пояснює, що вона не працює та не має грошей. У зв'язку з чим [PERSON] просила суд стягнути з відповідача на її користь суму боргу 12000 грн. та три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення в сумі 360 грн., а також понесені судові витрати: 500 грн. - на правову допомогу та 229 грн. 40 коп. - судовий збір. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги. Позивач підтвердила обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяву про розгляд справи без її участі не надала, причини неявки суду не повідомила. У відповідності до ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України судом було постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 12 червня 2012 року [PERSON] отримала від [PERSON] в борг 12000 грн. та зобов'язалася повернути їх до 1 лютого 2013 року, про що надала розписку, оригінал якої було досліджено в судовому засіданні (а.с. 4). Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. При цьому згідно з ч. 1 ст. 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, судом встановлено, що між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) було укладено договір позики, відповідно до якого позичальник отримала від позикодавця 12 000 грн. та зобов'язала повернути суму боргу в строк до 1 лютого 2013 року. На підтвердження укладення договору позики у відповідності до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України [PERSON] надала розписку, яка посвідчує передання їй грошової суми. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. [PERSON], отримавши від [PERSON] грошові кошти в сумі 12 000 грн. на умовах повернення та строковості, порушила умови зобов'язання та не повернула грошові кошти у визначений договором строк. Доказів виконання зобов'язання відповідачем за договором позики на час ухвалення рішення сторонами не надано. При цьому суд приймає до уваги положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, згідно з якими боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з розрахунком позивача три проценти річних складають 360 грн. Враховуючи вищевикладене суд вважає вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми боргу та трьох процентів річних від простроченої суми законними та обґрунтованими, а позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд,

Outcome: approved