Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Радехівського районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, визнання, що на момент смерті спадкодавцю належало майно у відповідній частці та відкриття спадщини відбулося лише на частину майна. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 30 січня 2016 року помер чоловік позивачки [PERSON]. Між ними 21 липня 2006 року було укладено шлюб. 03 лютого 1998 року покійний чоловік позивачки приватизував квартиру номер 6 в будинку 21 по вулиці 1-го Травня (тепер [PERSON]) в смт. Лопатин Радехівського району Львівської області. Фактичні шлюбні відносини між ними розпочалися у серпні 1999 року, позивачка фактично почала проживати разом зі своїм чоловіком у його квартирі. 28 лютого 2000 року, вона там зареєструвалася та проживає до тепер. Вона у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Відповідачі по справі є дітьми позивачки чоловіка. Приватний нотаріус [PERSON] завела спадкову справу після смерті її чоловіка, де спадкоємцями першої черги є позивач та відповідачі. Вважає, що спадщина відкрилася лише на частину спірної квартири, так як остання є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Тому, що під час шлюбу нею було здійснено ремонт та інші роботи, які істотно збільшили вартість спірної квартири. Позивач стверджує, що дійсно в період до шлюбу, її чоловіком було набуто у власність спірну квартиру, однак вони проживаючи сім'єю в даній квартирі, вкладаючи у неї трудові зусилля та витрачаючи на її реконструкцію спільно зароблені грошові кошти значно покращили стан квартири суттєво збільшивши її вартість. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати квартиру номер 6 в будинку 21 по вулиці 1-го Травня (тепер [PERSON]) в селі Лопатин Радехівського району Львівської області об»єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON], як дружиною, право власності на 1/2 частину квартири номер 6 в будинку 21 по вулиці 1-го Травня (тепер [PERSON]) в селі Лопатин Радехівського району Львівської області, та визнати, що на момент смерті 30.01.2016 року спадкодавцю [PERSON] належало право власності на 1/2 частину квартири номер 6 в будинку 21 по вулиці 1-го Травня (тепер [PERSON]) в селі Лопатин Радехівського району Львівської області; відкриття спадщини після смерті [PERSON] відбулося лише на 1/2 частину квартири номер 6 в будинку 21 по вулиці 1-го Травня (тепер [PERSON]) в селі Лопатин Радехівського району Львівської області. У жовтні 2016 [PERSON] звернулася з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання автомобіля обєктом спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та визнання права власності на частину спадкового майна. В обґрунтування позовних вимог позивач за зустрічним позовом зазначає, що 05.12.2015 року на підставі договору купівлі-продажу №0744/2015/60 [PERSON] набула права власності на спірний автомобіль. [PERSON] того, виявилось що 14.07.2016 р., вже після смерті її батька, позивач неправомірно уклала договір купівлі-продажу автомобіля, який згідно чинного законодавства належить до спільного майна подружжя. Відчуження було здійснене на ім'я дочки позивачки від першого шлюбу - [PERSON]. Отже, позивач свідомо не подала документи нотаріусу для включення спірного майна - автомобіля - до переліку спадкового майна, переслідуючи корисливі мотиви в майбутньому здійснити його відчуження, щоб позбавити її законного права на отримання спадщини. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати автомобіль марки Шкода Фаворіт, номер кузова ТМВАЕА200Р0644312, державний номер [NUMBER], 1993 року випуску, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14.07.2016 року, за яким було відчужено автомобіль марки Шкода Фаворіт, номер кузова ТМВАЕА200Р0644312, державний номер [NUMBER], 1993 року випуску, визнати за нею право власності на 1/3 частину спадкового майна (автомобіль марки Шкода Фаворіт, номерний знак [NUMBER] 1993 року випуску), яке відкрилося після смерті її батька [PERSON] 30.01.2016 року. Позивач за первісним позовом та відповідач по зустрічному позову [PERSON] до суду не зявилась, хоча була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] до суду не зявилась, хоча була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. Представник позивача за первісним позовом до суду зявився, позов підтримав повністю з підстав, що у ньому викладені, у задоволені зустрічного позову просив відмовити. Відповідачі та їх представники за первісним позовом до суду зявилися, первинний позов не визнають просять відмовити у задоволені, зустрічний позов підтримують повністю з підстав, що у ньому викладені. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що заявлений у даній справі позов підлягає до задоволення повністю, а в зустрічному позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 лютого 1998 року [PERSON] приватизував квартиру номер 6 в будинку 21 по вулиці 1-го Травня (тепер [PERSON]) в селі Лопатин Радехівського району Львівської області, доказ цього є свідоцтво про право власності на квартиру від 03.02.2008 року (а.с.8). 30 січня 2016 року [PERSON] помер, доказом є копія свідоцтва про смерть від 01.02.2016 року (а.с.6). Після смерті [PERSON] 17.03.2016 року заведено нотаріусом [PERSON] спадкову справу № 31/16 (а.с. 44-70), відповідно спадкоємцями після смерті [PERSON] є позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] Відповідач [PERSON] від прийняття спадщини відмовився в користь [PERSON], заява від 17.03.2016 року (а.с.45). Між [PERSON] та покійним [PERSON] 21 липня 2006 року було укладено шлюб, що стверджується копією свідоцтва про шлюб від 21.07.2016 року (а.с.7). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частинами 1 та 2 ст.1220 ЦК України визначено, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. В той же час, у відповідності до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). [PERSON] цього, ч.1 ст.62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна, як об'єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них. Так, з матеріалів справи вбачається, що подружжям [PERSON] та покійним [PERSON], у спірному майні постійно здійснювалися капітальні та поточні ремонти квартири, було проведено реконструкцію газової мережі з встановленням котла, внаслідок чого збільшилися якісні характеристики спірного майна і відповідно ринкова вартість. Відповідно до висновку інженерно-технічного експертного дослідження № 11 від 20.10.2016 року (а. с. 107-128) встановлено, що ринкова вартість спірного за первісним позовом майна на момент укладення шлюбу 21.07.2006 становила 9240,00 грн., а вартість того ж самого майна станом на день відкриття спадщини 30.01.2016 року становила 262 558,00 грн. Дана обставини підтверджена зокрема письмовими поясненнями [PERSON] (а.с. 145); довідкою Червоноградського відділення ПАТ «Львівгаз» від 27.02.2017 року, в якій встановлено, що в 2007 року подружжям у спірному майні було проведено реконструкцію газової мережі квартири з встановленням газового котла (а.с.176); було здійснено підключення до мережі водопостачання та водовідведення у 2006 року, довідка від 14.02.2017 року (а.с.174); технічним паспортом на спірну квартиру від 20.01.1998 року з якого вбачається що у спірному майні був відсутній туалет та душова кабіна (а.с. 14-17), свідченнями самих сторін допитаних як свідками, [PERSON], [PERSON], які підтвердили ту обставину що за час спільного життя подружжя здійснювався ремонт у спірній квартирі. Посилання відповідача [PERSON] на ту обставину, що саме її чоловіком [PERSON] було здійснено ремонт у спірній квартирі, суд оцінює критично, оскільки в матеріалах справи відсутні договори підряду на виконання будь яких робіт у спірному майні підписані покійним [PERSON] та позивачкою, а наявність у підприємця [PERSON] працівників не презюмує цю обставину (а.с. 178-180). Суд враховує також ту обставину, що позивач [PERSON] проживає у спірній квартирі з 28.02.2000 року (будинкова книга від 31.07.2001 року (а.с. 9-13), у шлюбі з [PERSON] перебувала з 21.07.2006 року до 30.01.2016 року. А відтак, виходячи із презумпції рівності часток при поділі майна подружжя, передбаченої ст. 70 СК України, суд приходить до переконання про наявність підстав вважати, що станом на січень 2016 року, кожному із подружжя належала рівна частка у праві власності у спірній квартирі, і після смерті [PERSON] відкрилася спадщина саме на 1/2 його частину квартири. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи суд зробив висновок, що позивачкою доведено, що за період перебування у шлюбі, будинок зазнав значних якісних поліпшень та ремонту, а тому, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову повністю. Щодо зустрічного позову то суд встановив наступне. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України). За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-пятої статті 13 цього Кодексу. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Реституція у вузькопрактичному розумінні є передусім загальним наслідком недійсності правочинів усіх видів незалежно від підстав недійсності й полягає в приведенні сторін у первісний стан. З урахуванням положень п.4 ч.2 ст.16 ЦК результатом реституції можна визнати такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення. Порушенням права в такому випадку визнається вчинення правочину за наявності станом на момент його вчинення дефекту, який за законом може бути підставою недійсності правочину, а реституція виступає наслідком факту визнання правочину недійсним або констатації недійсності правочину (в разі нікчемності правочину) і заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до початкового стану, тобто такого, який вони мали до вчинення правочину. Правова позиція Верховного суду України у рішенні по справі № 6-327цс15 від 23.12.2015 р. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] на момент вчинення оспорюваного правочину Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 0744/16/1117 від 14.07.2016 року (а.с. 101) не була титульним власником цього майна, а її право власності є похідним від права власності спадкодавця [PERSON] А відтак, суд вважає що [PERSON] невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права, шляхом визнання недійсним правочину, вона має право лише на відшкодування вартості її частки. [PERSON] того, відповідно до ч. 3 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Як, вбачається з договору купівлі-продажу 60/0744/2015/60 від 05.12.2015 року продавець [PERSON] продав [PERSON] спірний автомобіль за 49 300, 00 грн. Інших належних та допустимих доказів, які спростували б цю обставину в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. А тому, суд погоджується з тим, що спірний автомобіль перебував до 05.12.2015 року у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON], проте правочином від 05.12.2015 року - Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 60/0744/2015/60 від 05.12.2015 року - [PERSON] продав свою частку своїй дружині [PERSON], припинивши тим самим режим спільної сумісної власності. Оскільки спірний автомобіль перебував в особистій власності [PERSON], то відчуження його 14.07.2016 року відповідачці [PERSON] є правомірним. Дані обставини відповідачем не спростовані, матеріали справи не містять інших доказів. А тому, підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] судом не знайдено.

Outcome: approved