Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Комунальна, 31. За вказаною адресою зареєстрований син позивача [PERSON], який за місцем своєї реєстрації не проживає. В той же час, факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачу у реалізації її права власності на вказаний будинок, у звязку з чим позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд задовольнити позов. Позивач пояснила, що її син [PERSON] приблизно з 2007 року не проживає за місцем реєстрації у її будинку за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Комунальна, 31, його місцезнаходження їй невідоме, стосунків із сином вона не підтримує. В той же час, факт реєстрації відповідача у її будинку перешкоджає їй в оформленні субсидії на сплату житлово-комунальних послуг та порушує її права як власника. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, відзиву на позов не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала на місці без виходу до нарачої кімнати. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що перебуває у дружніх стосунках з позивачем близько 30 років, їх діти також товаришували. Син позивача [PERSON] приблизно з 2007 року не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Комунальна, 31, і з того часу вона його не бачила. Заслухавши позивача та свідка, повно, всебічно та обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням досліджені докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 03 листопада 2006 року позивач [PERSON] набула права власності на 7/9 частин житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Комунальна, 31, що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13677075 від 23.02.2007 (а.с. 8, 9). Відповідно до довідки виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області про склад сімї № 8247 від 29.11.2018 позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]. За вказаною адресою також зареєстрований син позивача [PERSON], [INFO] (а.с. 10). З акту про встановлення фактичного місця проживання від 12.12.2018, підписаного адміністратором Центру надання адміністративних послуг відділу адміністративних послуг Кремінської міської ради Луганської області, а також сусідами-свідками [PERSON] і [PERSON] вбачається, що [PERSON] фактично не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Комунальна, 31 (а.с. 11). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У звязку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 7/9 частин житлового будинку за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Комунальна, 31, в якому залишається зареєстрованим її син відповідач [PERSON], що перешкоджає позивачу у реалізації права власності на цей будинок. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що [PERSON] без поважних причин не проживає за адресою своєї реєстрації понад рік, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні актом про встановлення фактичного місця проживання від 12.12.2018 та показаннями свідка [PERSON], суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації у будинку позивача, а тому позов підлягає повному задоволенню. При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеному будинку, тобто будинок не є його житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Так, у п. 40 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 (заява № 8863/06), яке набуло статусу остаточного 02.03.2011 наголошується, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004). На підставі викладеного,

Outcome: approved