Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з якого вбачається, що у 2012 - 2013 роках під час користування кредитними коштами банку вона неодноразово помічала те, що з її рахунків списувалися кошти та знімалася готівка з неіснуючих банкоматів, у чому вона підозрює начальника Савранської філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Ярову К.В. Позивачка зазначає, що відповідач принижував її честь, гідність та ділову репутацію, звинувачуючи її у неіснуючому борзі та вимагаючи його сплатити, чим спричинив їй моральну шкоду, яку вона оцінює у 1000000грн. та просить стягнути на її користь. В судове засідання позивачка не з`явилася, до суду повернулося поштове відправлення із судовою повісткою на 25.03.2021р. з поштовою відміткою про відмову адресата в її одержанні. За таких обставин, відповідно до положень ч.9 ст.130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи; в судове засідання представник відповідача не з`явився, подав до суду письмові пояснення на позовну заяву (в розумінні ст.191 ЦПК України відзив на позовну заяву), у яких просив відмовити у задоволенні позову (а.с.48-49). Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, прийшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (ч.1 ст.68 Конституції України). Згідно з ч.1 ст.201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Зі змісту ст.297 цього Кодексу вбачається, що кожен має право на повагу до його гідності та честі; гідність та честь фізичної особи є недоторканними; фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про її захист (ст.299 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 наведеної статті містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, серед яких відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частинами 1 і 2 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Частинами 1 і 2 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.78 цього Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За правилами ч.ч.1 і 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Способом захисту своїх прав позивачка обрала відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок шахрайства відповідача, звинувачень її у неіснуючому борзі та вимагання його сплатити. На підтвердження своїх вимог позивачка подала до суду копію заперечення на позовну заяву у справі №512/559/16-ц за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до неї про стягнення заборгованості (а.с.20-21), а також копію доповнення до вказаного заперечення (а.с.22-23). Також, позивачкою подано до суду копію виписки з рахунків за період з 01.01.2012р. по 25.07.2013р. без підпису відповідальної особи банку та печатки. Зазначені документи, що надані позивачкою, стосуються іншої справи, розгляд якої наразі не завершено і не містять достовірних даних, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а тому, в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України, не можуть розцінюватися судом як докази. Інших доказів, які могли б свідчити про вчинення відповідачем шахрайства та вимагання боргу, позивачкою не надано. Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні дані про те, що позивачка зверталась до банку або правоохоронних органів з приводу незаконного користування коштами чи зняття коштів іншими особами. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Зазначена правова норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного зв`язку та вини завдавача. Виходячи з положень ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Заподіяння позивачу моральної шкоди також є предметом доказування та має бути підтверджене ним належними та допустимими доказами відповідно до положень ст.ст.76-81 ЦПК України. Факти, які б свідчили про завдання позивачці моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, приниження її честі і гідності, а також ділової репутації діями чи бездіяльністю відповідача не знайшли свого підтвердження, позивачкою не надано доказів наявності моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між можливою шкодою і протиправним діянням відповідача, позивачкою не було доведено того, що внаслідок дій відповідача вона понісла втрати немайнового характеру. Крім того, як вбачається із позовної заяви [PERSON] , зазначені нею події відбувалися протягом 2012-2013 років, однак за захистом своїх прав до суду вона звернулася лише у вересні 2019 року, що викликає сумнів у глибині перенесених нею душевних страждань. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що обставини, на які посилається позивач, належним чином не доведені та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed