Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно письмової розписки від 28 січня 2014 року відповідач взяв у неї в позику грошові кошти в сумі 8000 грн. на строк до 01 жовтня 2014 року для придбання трактора, але своєчасно договірні зобов'язання не виконав і повертати їй борг відмовляється. В зв'язку з цим, просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в сумі 10714,40 грн., в тому числі: 8000 грн. - основного боргу, 258,40 грн. - 3% річних від простроченої суми, 2456,00 грн. - інфляційних нарахувань. Позивачка в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити з вищевказаних підстав. Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи за місцем реєстраційного обліку (ч.5 ст.74 ЦПК України) та фактичного проживання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, але в судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив, заперечення проти позову та докази на їх обґрунтування не подав. Тому, зі згоди позивачки суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. Відповідно до ст.ст.526, 530, 610, 625 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися сторонами належним чином і своєчасно; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України (суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом). За змістом положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В правових позиціях, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі №6-63цс13, які з огляду на приписи ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України, зроблено висновок, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Як вбачається з матеріалів справи, згідно письмової розписки від 28 січня 2014 року [PERSON] взяв у [PERSON] в позику грошові кошти сумі 8000 грн. для придбання трактора на строк до 01 жовтня 2014 року. Зазначену письмову розписку [PERSON] можна віднести до боргової розписки, яка з огляду на вищевказаний висновок Верховного Суду України, засвідчує отримання відповідачем від позивачки визначеної у розписці суми грошових коштів. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] свої договірні зобов'язання своєчасно не виконав, отримані позикові кошти у визначений строк до 01 жовтня 2014 року [PERSON] не повернув, що підтверджується знаходженням оригіналу боргового документа у позивачки та узгоджується з приписами ст.545 ЦК України. Крім того, [PERSON] всупереч положенням ст.60 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання ним своїх боргових зобов'язань. Також, в зв'язку з невиконанням [PERSON] зазначених грошових зобов'язань [PERSON] у відповідності до положень ст.625 ЦК України нарахувала боржнику компенсацію (плату) за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами у вигляді 3% річних від суми простроченої заборгованості, розмір якої складає 258,40 грн., та інфляційні втрати в сумі 2456,00 грн. Однак, як вбачається з доданого позивачкою до заяви розрахунку вказаних компенсаційних витрат, вони обчислені за період з 01 лютого 2014 року по 28 лютого 2015 року, тоді як згідно боргової розписки простроченням зобов'язання з боку відповідача слід вважати строк з 01 жовтня 2014 року, в зв'язку з чим, даний розрахунок підлягає коригуванню. Крім того, проведений розрахунок інфляційних нарахувань не відповідає «Рекомендаціям відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», викладених у листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997р., де зазначено, що розрахунок суми боргу з урахуванням індексів інфляції здійснюється шляхом множення суми заборгованості (на момент її виникнення) на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. В зв'язку з цим, 3% річних від простроченої суми грошового зобов'язання за період прострочення з 01 жовтня 2014 року по 28 лютого 2015 року становить 99,29 грн. (8000 грн. х 3% х 151д : 365д). Сума інфляційних нарахувань за період прострочення з 01 жовтня 2014 року по 28 лютого 2015 року має складати 1334,44 грн. (8000 грн. х 102,4% х 101,9% х 103,0% х 103,1% х 105,3% - 8000 грн.), але оскільки позивачкою за вказаний період обчислено меншу суму - лише 1256,00 грн., то суд з урахуванням положень ст.11 ЦПК України, не може вийти за межі заявлених вимог й обмежується розміром інфляційних нарахувань в 1256,00 грн. Отже, загальна сума заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за договором позики становить 9355,29 грн. (8000 грн. + 99,29 грн. + 1276,00 грн.). Таким чином, враховуючи вищевказані обставини, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 212,70 грн. (9355,29 : 10714,40 х 243,60). На підставі викладеного,

Outcome: partial