Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до Тернопільської міської ради про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщеннямза адресою: [ADDRESS] та зняття його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що її син [PERSON] [INFO] помер в м. Парма, округ Каягога, округ Огайо, США, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Департаменту охорони здоров`я штату Огайо видано свідоцтво про смерть. Після смерті сина позивач успадкувала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належну йому на праві власності квартиру по [ADDRESS] . Проте, розпоряджатися набутою власністю у повній мірі вона немає можливості, оскільки листом Відділу реєстрації місця проживання Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради їй відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання її померлого сина за вищевказаною адресою з підстав ненадання заявницею відповідних документів. Таким чином, позивач не може реалізувати своє право власника житла, а саме зняти з реєстрації померлого сина для отримання субсидій. З цих підстав просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 06 липня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Представник позивача [PERSON] - адвокат Лисенко О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача Тернопільської міської ради Чарнош Т.М. у судове засідання не з`явилася, однак подала клопотання про розгляд справи без її участі. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: [PERSON] , [INFO] , є сином позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видано 03.03.1970 року. [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого та зареєстрованого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 14.08.1994 року за № [NUMBER], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 10 вересня 2018 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Терещук Л.І., а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 137083908 від 10.09.2018. З 16 липня 1997 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією, наданою 14.06.2021 відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській обл. Згідно свідоцтва про смерть, державний файл № [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Департаменту охорони здоров`я штату Огайо 28.02.2018 року, переклад з англійської мови на українську мову виконано бюро перекладів «асТра» 29.08.2018 року, [PERSON] помер [INFO] . 01 вересня 2018 року [PERSON] був похований на кладовищі по вул. Микулинецька у м. Тернопіль, про що свідчить договір-замовлення на організацію та проведення поховання № 940 від 30.08.2018 року. Листом Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради № 565/28-03 від 09.04.2021 року позивачу було відмовлено у знятті з реєстрації [PERSON] , оскільки у свідоцтві про смерть останнього, виданого відділом ВАЦС штату Огайо, США, не проставлено апостиль. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. За положеннями частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною 1 ст. 383 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі №6-14цс16 висловив правову позицію та зазначив, що житлові спори особливий різновид спорів, що стосується житлових прав та інтересів громадян і організацій. У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Абзацом 3 пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Абзацом 13 частини 3 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 роз`яснив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 травня 2020 року у справі №336/1773/17. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням у зв`язку із смертю, факт реєстрації померлого [PERSON] порушує права позивача як власника будинку на користування та розпорядження належним їй нерухомим майном, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved