Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до ПАТ «ВіЕС Банк» про визнання недійсними кредитного договору № KF 48643 від 21.04.2008 року, іпотечного договору від 21.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О., та зареєстрованого в реєстрі за №1291, укладених між ВАТ «Електрон Банк» і [PERSON], та договору поруки від 21.04.2008 року, укладеного між ВАТ «Електрон Банк» і [PERSON] Свої позовні вимоги вона обґрунтовує тим, що 21.04.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» і [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого позичальнику надано в кредит 35000 дол. США терміном до 21.04.2028 року. З метою забезпечення позову цього ж дня між нею та відповідачем укладено іпотечний договір, за яким в іпотеку передано земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], а також договір поруки укладено відповідачем з [PERSON] Зазначає, що 26.03.2009 року ніби-то між нею та відповідачем було укладено додаткову угоду, проте вона такої угоди не укладала, підпис на такій виконано не нею. Таким чином, банк поза її волею змінив істотні умови договору, а саме: збільшив навантаження сплати по кредиту. Крім цього зазначила, що кредитний договір є недійсним, оскільки предметом договору є грошові кошти у доларах США, при цьому єдиним законним платежем, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня, банк не мав відповідної ліцензії на здійснення валютних операції. З огляду на наведене, вважає що укладений кредитний договір, а як наслідок, іпотечний та договір поруки, є недійсними, оскільки недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що додатковою угодою від 26.03.2009 року не збільшено межі відповідальності позичальника, а тільки змінено графік погашення, що ж стосується суми кредиту та кінцевого терміну погашення, то вони не змінилися. Наголосив, що покликання позивача, як на підставу недійсності кредитного договору, на відсутність в банку індивідуальної ліцензії, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБ України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією, на здійснення якої НБ України надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл, є уповноважений банк, то використання іноземної валюти як засобу платежу на території України за цією операцією дозволяється без індивідуальної ліцензії НБ України. Тому надання банками кредиту і іноземній валюті на підставі банківської ліцензії і письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, що видаються НБ України, є правомірним, така кредитна операція індивідуальної ліцензії не потребує. Відмітив, що оскільки немає підстав для визнання недійсним кредитного договору, а тому немає підстав для визнання недійсними іпотечного договору та договору поруки. Просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.04.2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір № KF48643, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит в розмірі 35000 дол. США, а вона зобов'язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 21.04.2028 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12% річних (а.с.5-7). Додатком № 1 від 21.04.2008 року до вказаного кредитного договору банком встановлено позичальнику графік погашення кредиту (а.с. 8). 21.04.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» і [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О. та зареєстрований в реєстрі за №1291, за умовами якого виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором забезпечується іпотекою земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, 21.04.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №KF48643 від 21.04.2008 року, за умовами якого [PERSON] зобов'язався відповідати в повному обсязі за виконання [PERSON] зобов'язань, що виникли з кредитного договору. У відповідності до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) саме на момент вчинення такого правочину вимог, які встановлені ст.203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2). Волевиявлення учасників правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5). Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У відповідності до ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч.2 ст.198 ЦК України грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 глави 71 ЦК України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. № 15-93. Згідно ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В розумінні ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Стаття 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Приписи вказаної статті Закону не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто, виходячи з зазначених вище норм, чинне законодавство допускає можливість визначення зобов'язань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання. При цьому, відповідно до п. «в» ч. 4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Отже, індивідуальна ліцензія на проведення операцій по наданню і одержанню резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна лише у випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Саме таке застосування норм діючого законодавства передбачено положеннями п.п.10 та 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року. Як вбачається з матеріалів справи, ВАТ «Електрон Банк» одержало банківську ліцензію № 31 від Національного банку України на право здійснювати банківські операції, визначені пунктами 1-4 частини другої та четвертої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл № 31-2 від 06.12.2002 року на право здійснювати банківські операції, визначені пунктами 1-4 частини другої та четвертої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до дозволу. Так, згідно додатку до дозволу ВАТ «Електрон Банк» має право здійснювати, зокрема, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу в матеріалах справи). Таким чином, укладаючи оскаржувані позивачем правочини, в тому числі в іноземній валюті, відповідач діяв в межах та у спосіб визначений законом та підстав для визнання його недійсним не має. Згідно п.10.5 вищезазначеного кредитного договору, позичальник, підписуючи договір, підтвердила, що вона отримала в письмовій формі та ознайомилася з інформацією, наданої банком про умови кредитування. Позичальник ствердила, що повністю розуміє значення свої дій і керує ними, розуміє всі умови укладеного кредитного договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними (а.с.7). Укладаючи кредитний договір, сторона з'ясовує, на яких умовах договір укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватись на вимогу однієї зі сторін. Крім того, позичальнику ніщо не перешкоджало отримати кредит у національній валюті. Доказів протилежного позивач не надала. Суд критично оцінює доводи позивача про те, що 26.03.2009 року банком ніби-то без її згоди було підписано додаткову угоду, а такої угоди вона не підписувала, та що цією угодою збільшено навантаження сплати кредиту, з огляду на наступне. Як вбачається із п.1.3 кредитного договору №KF48643 від 21.04.2008 року, укладеного між ВАТ «Електрон Банк» і [PERSON] процент за користування кредитом встановлюється в розмірі 12% річних (базова ставка), у випадку простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами, процент за користування кредитом, збільшується на 10% річних від базової ставки. Між тим, згідно укладеної 26.03.2009 року додаткової угоди до кредитного договору від 21.04.2008 року (а.с. 11) сторони дійшли згоди, що за період з 01.04.2009 року по 31.03.2010 року включно процент за користування кредитом встановлюється в розмірі 10 % річних - базова ставка, з 01.04.2010 року базова ставка встановлюється в розмірі 12 % річних. Також зі змісту додаткової угоди від 26.03.2009 року вбачається, що сторони дійшли згоди щодо зміни графіку погашення (а.с. 12), а що стосується суми кредиту та кінцевого терміну погашення, то вони не змінювалися. Відтак істотні умови договору у зв'язку з укладенням додаткової угоди не змінились. Доводи позивачки про те, що оспорюваної додаткової угоди від 26.03.2009 року вона не підписувала, а підпис в графі «позичальник» не її, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами. При цьому, суд звертає увагу на те, що з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи позивач до суду не звертались, хоча таке право роз'яснювалось їй неодноразово. Щодо позовних вимог в частині визнання недійсними іпотечного договору та договору поруки, то такі не підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним, а інших підстав для визнання цих договорів недійсними не встановлено. Враховуючи наведені положення законодавства, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, та встановленні обставини справи, суд приходить до переконання, що вимоги позивача про визнання договорів недійними з наведених [PERSON] мотивів є безпідставними, оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності ознак недійсного правочину. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу - обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи із наведеного та враховуючи доводи позивача про підстави недійсності оскаржуваних договорів, які не знайшли свого підтвердження, беручи до уваги те, що кредитний договір № KF 48643 від 21.04.2008 року, іпотечний договір від 21.04.2008 року та договір поруки від 21.04.2008 року укладені відповідно до вимог цивільного законодавства, додержання яких є необхідним для чинності даних правочинів, суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог позивача, а відтак - такі задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed