Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що сторони перебувають у шлюбі з 26 листопада 1988 року. У шлюбі в них [INFO] народився син [PERSON] , який на даний час є повнолітнім. Протягом останніх років між подружжям складались складні сімейні стосунки, відповідач не проявляв належної турботи та поваги до позивача. 22 червня 2018 року, перебуваючи в Італії, в місті Аджерола в провінції ді Наполі, [PERSON] жорстоко побив позивача, нанісши їй тяжкі тілесні ушкодження, від побоїв у позивача спина, обличчя, руки, шия бути вкриті синцями та кривавими саднами, обличчя набрякле і синє. Негативні наслідки від побоїв вона відчуває до сих пір, незважаючи на пройдений тривалий курс лікування. Після нанесених травм відповідач неодноразово погрожував позивачу вбивством, обзивав і принижував. На сьогоднішній день [PERSON] відчуває та усвідомлює реальну загрозу для свого життя і здоров`я з боку відповідача. Після вчиненого над нею насилля вона боїться спілкуватись з відповідачем і не має наміру підтримувати із ним будь-яких стосунків. Про відновлення почуття взаємної любові і поваги, без яких неможливе збереження сім`ї, не може бути й мови. Для [PERSON] є очевидним та зрозумілим, що із відповідачем вони є абсолютно чужими людьми, з різними характерами та полярно протилежними поглядами на життя. Взаєморозуміння між ними втрачене і позивач не бачить ні потреби, ні жодної можливості знаходити шляхи його відновлення. У неї немає бажання зберігати їхні шлюбні стосунки. Строк для примирення їм не потрібен, оскільки подальше їхнє спільне проживання як подружжя неможливе. Під час шлюбу в порядку пайової участі у будівництві житла сторонами придбана квартира [ADDRESS] . Майнові права на вказану квартиру оформлені на ім`я відповідача на підставі договору пайової участі. У дану квартиру ними під час шлюбу були спільно придбані усі меблі, обладнання та побутова техніка. Відтак, позивач має намір виділити в натурі (в грошовому еквіваленті) Ѕ частину даної квартири, та Ѕ частину усіх речей, меблів, побутової техніки, які знаходяться у квартирі. За вказаних вище обставин, [PERSON] просить: розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований відділом РАГС Тернопільського міського управління юстиції 26 листопада 1988 року; виділити у її власність частку у квартирі [ADDRESS] у розмірі Ѕ частини, стягнувши з відповідача половину від середньої ринкової вартості даної квартири; виділити у її власність та зобов`язати відповідача передати їй Ѕ частину від усіх речей, меблів та побутової техніки, які знаходяться у квартирі. Ухвалою судді від 29 грудня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 01 лютого 2019 року судом зареєстровано відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, в якому відповідач просить позовні вимоги про розірвання шлюбу задовольнити в повному обсязі, у частині позовних вимог про поділ майна подружжя - відмовити. Додатково зазначив, що у період 2000-2018 pоків він перебував за межами України, зокрема у країні Італія, м. Аджерола, Неапольська провінція, де, займаючись будівельними роботами, заробляв кошти, про що свідчать відповідні заяви із ПАТ «Універсал Банк» із зазначеним постійним рухом грошових сум на його рахунку. Заробивши самостійно певну суму коштів, відповідач повернувся на деякий час в Україну у м. Тернопіль, з метою покупки квартири, про що свідчать відповідні відмітки у його закордонному паспорті. Згідно умов договору про організацію та проведення будівництва від 15 серпня 2011 року, що укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Креатор-Буд Тернопіль», в особі директора [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «Креатор-Буд Тернопіль» зобов`язується від власного імені, за дорученням [PERSON] вчинити дії з організації проведення будівництва двохкімнатної квартири, за адресою [ADDRESS] . Стороною-замовником був виключно відповідач. Поряд із цим, згідно вказаного договору, планова ціна цільового об`єкта 339 872, 00 грн. Відповідно до умов договору, перший внесок, а саме кошти у розмірі 272 000, 00 грн., що становить 80 % від повної вартості об`єкта, внесено виключно за його особисті кошти. Зняття такої суми коштів готівкою через банківську установу одноособово є неможливо, а тому вказану суму, відповідно до заяв на переказ готівки здійснювали брат відповідача [PERSON] та мати [PERSON] . Також, відповідно до умов договору ним здійснювалися і наступні платежі за вказану квартиру. Позивачем, в свою чергу, не зазначено джерело набуття цієї квартири. 25 лютого 2019 року судом зареєстровано відповідь позивача [PERSON] на відзив до позовної заяви про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, в якому вона зазначає, що перебувала разом із відповідачем на заробітках в Італії, вони працювали та проживали в місті Аджерола (провінція Неаполь) разом протягом багатьох років. Подружжя заробляли кошти обоє, вели спільне господарство (винаймали квартиру, вели побут і т.д.), мали спільну мету: заробити кошти для купівлі квартири в місті Тернополі. Заробітна плата відповідача була більшою від заробітної плати позивача, однак вона крім виконання офіційної роботи по найму, мала ще й додатковий підзаробіток, який не обліковувався (оскільки оплачувався готівкою). Крім того, уся хатня робота, тобто прибирання, прання, закупівлі продуктів та готування їжі і т.д. були на ній. Щодо того, що договір про організацію та проведення будівництва від 15 серпня 2011 року був укладений на прізвище [PERSON] , то дану обставину не вважає істотною. Саме у цей період вона перебувала на лікуванні з приводу гострих болей в поперековому відділі хребта (поступила на обстеження 05 серпня 2011 року в хірургічне відділення лікарні «Святого Джезеппе Москаті» - Авелліно) та з 02 вересня 2011 року по 19 вересня 2011 року перебувала у нейрохірургічному відділенні даної лікарні з приводу оперативно-хірургічного лікування. Не зважаючи на те, що рішення придбати квартиру було їхнім спільним, вона фізично не мала змоги укласти договір пайової участі у будівництві в місті Тернополі, саме тому підписанням усіх документів займався чоловік - відповідач [PERSON] . На той час між ними існувала повна довіра і позивач не мала сумнівів щодо того, що квартира набувається ними у спільну сумісну власність. 15 березня 2019 року [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог у позовній заяві про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, в якій просить розділити між ними наступне майно, яке аналогічно до заявленої у позові квартири [ADDRESS] придбане ними під час шлюбу, а саме: спальний меблевий гарнітур з дуба темно коричневого кольору (ліжко, шафа, комод, дві тумби); шафа-купе в коридорі світлого кольору із дзеркальними дверима по центру; кухонний меблевий гарнітур світло персикового кольору із вмонтованою побутовою технікою, - холодильником, умивальником, газовою плитою, газовим котлом, мікрохвильовою піччю; два кухонних столи (один із них розкладний) та стільці; пральна машина; меблі для ванної кімнати; три плазмових телевізори; диван розкладний кутовий м`який темно-коричневого кольору для вітальні; крісло м`яке розкладне світло-коричневого кольору; столик журнальний жовтого кольору. Ухвалою суду від 01 квітня 2019 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з врахуванням заяви про їх збільшення, просили задовольнити. [PERSON] додатково пояснювала, що у 1999 році вона поїхала на заробітки в Республіку Італія, де досі живе та працює. Позивач прибирала у готелях, здійснювала догляд осіб похилого віку, в той період, коли не працювала, перебувала на обліку як безробітна, де отримувала допомогу в грошовому виразі. [PERSON] приїхав в Італію у 2000 році, пів року не міг знайти роботи, однак в подальшому працевлаштувався. Подружжя проживало разом, вело спільний побут до 2018 року, саме тоді відповідач побив позивача, однак від обвинувачення вона відмовилася, що вважає помилкою. Кошти в сторін були спільними, вони разом формували бюджет сім`ї. У 2011 році [PERSON] захворіла, її прооперували, а тому можливості поїхати в Україну для придбання квартири в неї не було. Під час перебування позивача в лікарні відповідач її провідував, він повернувся з України та повідомив, що зробив значний внесок у грошах - 80%, по суті придбав квартиру. Гроші, за які було придбано квартиру сторони, складали разом, коли [PERSON] проводив ремонтні роботи у квартирі, [PERSON] передавала кошти через водія «буса» на ремонт їх спільного житла, вона також в подальшому приїжджала і спільно з чоловіком вибирала матеріали та меблі необхідні для ремонту та облаштування квартири. Про відкритий на [PERSON] у 2009 році депозит [PERSON] було відомо, кошти покладені в банк були спільними. Відповідач також повідомляв позивачу про те що оформив на свого брата довіреність на вчинення дій щодо спірної квартири, оскільки не мав можливості постійно їздити в Україну. Чи мала можливість мати [PERSON] - [PERSON] знімати кошти з рахунку позивачу невідомо. Відповідач та його представник заявлений позов визнали частково, відносно розірвання шлюбу не заперечили. У частині позовних вимог про поділ майна подружжя просили відмовити. Відповідач [PERSON] додатково пояснював, що заперечує придбання сторонами квартири за спільні кошти. В Італії він працював муляром, отримував зарплату 1200 євро, а також мав ще підробітки - 10 євро за год. (3-4 год.) влітку, з травня по вересень. Всередньому за місяць відповідач отримував 950 євро. В Республіку Італія [PERSON] виїхав у 2000 році, попередньо у 1999 році туди поїхала дружина [PERSON] З 2000 року до 2018 року подружжя проживало в м. Аджерола (Наполі, Італія ), місце їх перебування було незмінним, однак вони міняли квартири, в яких жили. Зароблені гроші [PERSON] привозив на Україну, коли приїздив у відпустку. У 2013 році відповідач приїхав у відпустку на 3,5 місяці (серпень-листопад), оскільки мав намір зробити ремонт у квартирі. Ремонт відповідач робив власними силами та за свої особисті гроші. Меблі у квартири [PERSON] придбавав без [PERSON] за належні йому кошти. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він перебуває у дружніх відносинах з [PERSON] , вони разом працювали на «Автоколоні» в м. Тернополі. Свідок разом із [PERSON] робили ремонт квартири у [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] разом із відповідачем їздили придбавати меблі до квартири, будівельні матеріали, за все оплачував [PERSON] . Окрім [PERSON] та [PERSON] ремонт у квартирі [PERSON] виконували також інші майстри, за роботу яких платив відповідач. [PERSON] приходила у квартиру, приносила обід, однак особистих коштів за ремонт вона не платила та участі у ремонті не приймала. У магазині «Буд-плюс» відповідач купував сантехніку та плитку, сам її привозив автомобілем, який винаймав. Телевізор відповідач купив в Італії по акції. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він є рідним братом відповідача [PERSON] Останній за особисті кошти придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] . Всі кошти брат свідка вносив на депозитний рахунок, [PERSON] мав довіреність від брата на розпорядження цими коштами. У 2011 році ТОВ «Креатор-Буд» було перераховано кошти на придбання квартири. Коли [PERSON] повернувся з-за кордону у 2013 році, у квартирі розпочались ремонті роботи, які тривали чотири місяці. [PERSON] привозив кошти з-за кордону і вони разом ставили їх на депозитний рахунок. Перша сума внеску на депозит була орієнтовно 8-9 тисяч євро і кожного року докладали ще по 4-5 тисяч євро. Кошти на рахунок свідок ставив разом з братом. [PERSON] домовився з ТОВ «Креатор-Буд» про внесення суми за купівлю квартири, після чого вони звернулися в ПАТ «Універсал банк», де банк їм конвертував валюту у гривню, вийшло близько 272 тис. грн. Гроші отримувалися і від імені [PERSON] , і від імені матері відповідача та перераховувалися на ТОВ «Креатор-Буд». Кошти із-за кордону пересилав брат, а свідок конвертував гроші, після чого передавав їх ТОВ «Креатор-Буд». [PERSON] не приймала участі у купівлі вказаної вище квартири. Ремонт у квартирі брата робили [PERSON] , його швагро і сусід свідка [PERSON] Побутову техніку та меблі також придбавав відповідач. Ще у 2014 році було куплено холодильник, телевізор, кухню. Всі будівельні матеріали закупляв також брат свідка. На час придбання квартири [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі та жили разом. [PERSON] збирав кошти протягом трьох років - з 2008 року по 2011 рік, коли працював в Італії. Тоді він проживав в Італії з дружиною [PERSON] , остання працювала, однак зі слів брата, кошти на квартиру його особисті. Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, суд вважає, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. 26 листопада 1988 року сторони зареєстрували шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб (повторне) серії [NUMBER] від 20 грудня 2018 року, видане Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. У шлюбі в сторін народився син, який на час розгляду справи досягнув повноліття. В судовому засіданні встановлено, що у 2018 році між подружжям погіршилися відносини, вони проживають окремо, перестали вести спільне господарство та не підтримують шлюбних стосунків. Сумісне життя подружжя є неможливим, шлюб існує лише формально, і тому його доцільно розірвати, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. За змістом ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до вимог ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Враховуючи викладенні обставини в їх сукупності, зважаючи на те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач погоджується на розірвання шлюбу, з огляду на засади добровільності шлюбу, суд вважає, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Щодо вимог про поділ майна подружжя суд встановив, що згідно заяви-підтвердження розміщення депозиту від 04 вересня 2008 року, [PERSON] розмістив на рахунку у ПАТ «Універсал Банк» валюту в сумі 9,000 EUR (дев`ять тисяч євро), процентна ставка 12,25% річних, дата розміщення депозиту: 04 вересня 2008 року, дата закінчення строку депозиту: 07 вересня 2009 року. Заявою про переказ готівки № 025В601082480004 від 04 вересня 2008 року підтверджено поповнення поточного рахунку отримувача ПАТ «Універсал Банк» платником [PERSON] на суму 9 000,00 євро (еквівалент в гривнях 63 044,06 грн.) У відповідності до заяви-підтвердження розміщення депозиту від 07 вересня 2009 року, [PERSON] розмістив на рахунку у ПАТ «Універсал Банк» валюту в сумі 14,000 EUR (чотирнадцять тисяч євро), процентна ставка 11,00% річних, дата розміщення депозиту: 07 вересня 2009 року, дата закінчення строку депозиту: 06 листопада 2009 року. Як вбачається із квитанції № 025GA10112270002 про здійснення валютно-обмінної операції або операції з купівлі-продажу банківського металу від 15 серпня 2011 року, клієнт [PERSON] продав іноземну валюту, а саме 6 900,00 EUR. Згідно квитанції № 025GA10112270005 про здійснення валютно-обмінної операції або операції з купівлі-продажу банківського металу від 15 серпня 2011 року, клієнт [PERSON] продала іноземну валюту, а саме 9 000,00 EUR. Згідно квитанції № 025GA10112270004 про здійснення валютно-обмінної операції або операції з купівлі-продажу банківського металу від 15 серпня 2011 року, клієнт [PERSON] продала іноземну валюту, а саме 6 321,00 EUR. Заявою про переказ готівки № 025В601112270017 від 15 серпня 2011 року підтверджено поповнення поточного рахунку отримувача ПАТ «Універсал Банк» платником [PERSON] на суму 272 521,23 грн. За змістом договору про організацію та проведення будівництва від 15 серпня 2011 року, укладеного між [PERSON] (Сторона-1) та ТзОВ «Креатор-Буд Тернопіль» (Сторона-2), Сторона 2 зобов`язується від власного імені, за дорученням Сторони 1 та за її рахунок вчинити дії із організації та проведення будівництва двохкімнатної квартири [ADDRESS] , а Сторона 1 зобов`язується оплатити визначену Договором вартість цільового об`єкту та прийняття зазначений об`єкт нерухомості в порядку і у строки, визначені цим Договором. Як слідує з платіжного доручення № 01 від 15 серпня 2011 року, [PERSON] через банк платника ПАТ «Універсал Банк» здійснив оплату отримувачу ТОВ «Креатор-Буд Тернопіль» в сумі 272 000,00 грн., призначення платежу - оплата згідно договору про організацію та проведення будівництва від 15 серпня 2011 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Тернопільської міської ради 24 грудня 2012 року, квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради від 21 листопада 2012 року належить на праві приватної власності [PERSON] Квитанціями, що знаходяться на сторінках 58 - 67 справи, підтверджується придбання будівельних матеріалів, на деяких квитанціях покупцем зазначений [PERSON] . Згідно довідки про склад сім`ї № 4930 від 28 травня 2009 року, виданої уповноваженим працівником відділу реєстрації населення Муніципалітету м. Аджерола, провінція [ADDRESS] проживає сім`я, що складається із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Голова сім`ї та дружина проживають в даному місті з 29 квітня 2004 року, син з 25 січня 2006 року (переклад з італійської мови на українську мову здійснено агенцією іноземних мов «Інтер»). З медичної документації лікарні «С. Джузеппе Москаті» - Авелліно Національна лікарня високої спеціалізації» вбачається, що [PERSON] 05 серпня 2011 року поступила у хірургічне відділення швидкої допомоги цього лікувального закладу та була виписана на амбулаторне спостереження в очікуванні операції рекомендованої нейрохірургом. В період з 02 вересня 2011 року по 19 вересня 2011 року перебувала на лікуванні в цьому ж закладі, де була прооперована (переклад з італійської мови на українську мову здійснено агенцією іноземних мов «Інтер»). Випискою з особового рахунку, виданої 26 вересня 2014 року Національним інститутом соціального страхування (Республіка Італія), підтверджено періоди роботи та отримання офіційного заробітку [PERSON] (переклад з італійської мови на українську мову здійснено агенцією іноземних мов «Інтер»). Відповідно до звіту про оцінку майна двокімнатної квартири [ADDRESS] , складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , величина вартості об`єкту оцінки становить 1 419 290 грн. (один мільйон чотириста дев`ятнадцять тисяч двісті дев`яносто гривень) - без ПДВ. За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми процесуального та матеріального права. Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як зазначено в пункті 23 постанови Пленуму Верхового Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. У ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. У ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 5.04.2018 у справі №404/1515/16-ц., від 27.02.2019 року у справі №755/4757/16-ц. Таким чином, [PERSON] на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, що стосується квартири [ADDRESS] , мав би представити суду належні та допустимі докази в обґрунтування таких обставин, однак вони в матеріалах справи відсутні та в судовому засіданні таких не здобуто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як встановлено судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, квартира [ADDRESS] придбана сторонами в шлюбі. Подружжя в період з 2000 по 2018 рік проживали в Республіці Італія, там вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет, що було з`ясовано в судовому засіданні з пояснень позивача та відповідача. [PERSON] за спільною згодою з [PERSON] у 2011 році придбав спірну квартиру, про що повідомив останню в лікувальному закладі, що в судовому засіданні сторони підтвердили. Попередньо, у 2008 році, для забезпечення можливості придбання спірного нерухомого майна, відповідач оформив договір депозиту, де накопичувались грошові кошти сторін, зароблені у Республіці Італія від виконаної ними роботи, а отже спірна квартира є спільно нажитим майном подружжя та підлягає поділу на рівні частки. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Позивач просить суд виділити у її власність частку у квартирі [ADDRESS] у розмірі Ѕ частини, стягнувши з відповідача половину від середньої ринкової вартості даної квартири. Проте примусове припинення права власності можливе лише згідно зі ст. 365 ЦК України. Разом з тим, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України). Отже, у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-2811цс15, від 07 червня 2017 року №6-2670 цс 16. Враховуючи, викладене, суд вважає правильним залишити спірну квартиру у спільній частковій власності сторін, визнавши їх ідеальні частки власності в цьому майні. Щодо вимог позивача про виділення у власність та зобов`язання відповідача передати їй Ѕ частину від усіх речей, меблів та побутової техніки, які знаходяться у квартирі, а саме: спальний меблевий гарнітур з дуба темно коричневого кольору (ліжко, шафа, комод, дві тумби); шафа-купе в коридорі світлого кольору із дзеркальними дверима по центру; кухонний меблевий гарнітур світло персикового кольору із вмонтованою побутовою технікою, - холодильником, умивальником, газовою плитою, газовим котлом, мікрохвильовою піччю; два кухонних столи (один із них розкладний) та стільці; пральна машина; меблі для ванної кімнати; три плазмових телевізори; диван розкладний кутовий м`який темно-коричневого кольору для вітальні; крісло м`яке розкладне світло-коричневого кольору; столик журнальний жовтого кольору, то суд у їх задоволені відмовляє, виходячи з наступного. Як зазначалося вище, у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Отже, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен встановити факт перебування у подружжя майна, набутого ними у шлюбі, яке підлягає поділу. Позивач [PERSON] будь-яких доказів придбання речей, меблів та побутової техніки, які можливо знаходяться у квартирі [ADDRESS] під час шлюбу суду не надала. Фотографії внутрішнього оформлення квартири за вищевказаною адресою, які містяться у звіті про оцінку майна, не можуть слугувати доводом на підтвердження підставності таких вимог позивача, оскільки суд не з`ясував джерела та часу придбання цього майна, а відтак позбавлений можливості робити висновки про те, що воно є спільно нажитим майном подружжя. В цій частині позов [PERSON] є недоведеним та таким, що до задоволення не підлягає. З приводу розподілу судових витрат. При зверненні до суду позивач понесла судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5286,00 грн., які відповідають ставці судового збору за подання до суду позову майнового характеру, виходячи із дійсної вартості Ѕ частки нерухомого майна, який було встановлено в ході розгляду справи зі звіту про оцінку спірної квартири, а відтак вказана сума підлягає до стягнення з відповідача в користь позивача, що відповідає змісту ст. 141 ЦПК України. За позовну вимогу про розірвання шлюбу з [PERSON] в користь держави слід стягнути 704,80 грн.

Outcome: partial