Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фреш Трейд», приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчука Сергія Володимировича про визнання недійсним іпотечного договору та договору застави, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та вилучення записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме та рухоме майно. Свої вимоги мотивує тим, що 29.01.2016 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ТзОВ «Фреш Трейд» був укладений договір позики З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ТзОВ «Фреш Трейд» був укладений договір іпотеки від 19.02.2016 року, 11.03.2016 року укладено договір застави з додатком до нього. 03 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 19.02.2016 року. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору, [PERSON] передав [PERSON] всі права та обов`язки згідно договору іпотеки від 19.02.2016 року. 15 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 19.02.2016 року. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору, [PERSON] передав [PERSON] всі права та обов`язки згідно договору іпотеки від 19.02.2016 року. 04 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги за договором застави від 11.03.2016 року. Відповідно до п. 1 вказаного договору, [PERSON] передав [PERSON] всі права та обов`язки згідно договору застави від 11.03.2016 року. 15 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги за договором застави від 11.03.2016 року. Відповідно до п. 1 вказаного договору, [PERSON] передав [PERSON] всі права та обов`язки згідно договору застави від 11.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу за реєстраційним №333. Тому заставодержателями за договором застави від 11.03.2016 року, іпотечним договором від 11.03.2016 року на момент розгляду справи є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Зазначає, що 30.01.2019 року вона звернулася до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчука С.В. із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте, 04 лютого 2019 року приватний нотаріус Веремчук С.В. повідомив заявника про неможливість звернути стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у зв`язку з тим, що не визначені частки на об`єкти нерухомого майна. Аналогічна відмова була надана на вимогу звернути стягнення шляхом набуття права власності на предмет застави, адже частка у рухомому майні, що є предметом застави у кожного із заставодержателів не виділена, що унеможливлює визнання власності на рухоме майно. Оскільки майновий комплекс передано в іпотеку та заставу декільком заставодержателям, іпотекодержателям без виділу часток цілісного майнового комплексу, вона не може реалізувати своє право на за договором застави, ні за договором іпотеки, що є порушенням ст. 18 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про заставу», то просить суд визнати недійсними договір застави, посвідчений 11.03.2016 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області за реєстраційним № 333 С.В. Веремчуком, іпотечний договір, посвідчений 19.02.2016 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В., за реєстраційним № 195 та застосувати наслідки їх недійсності, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та вилучення записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме та рухоме майно. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав, просив суд його задовольнити. Представник третьої особи на стороні позивача [PERSON] -[PERSON] просила суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що 29.01.2016 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ТзОВ «Фреш Трейд» був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстраційним номером №585. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ТзОВ «Фреш Трейд» був укладений договір іпотеки від 19.02.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу за реєстраційним № 195, за умовами якого відповідач передав у іпотеку нерухоме майно. 04 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. за реєстраційним №2105, про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 19.02.2016 року. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору, [PERSON] передав [PERSON] всі права та обов`язки згідно договору іпотеки від 19.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. за реєстраційним №195. 15 серпня 2016 року між [PERSON] |та [PERSON] було укладено договір посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. за реєстраційним № 2479, про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 19.02.2016 року. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору, [PERSON] передав [PERSON] всі права та обов`язки згідно договору іпотеки від 19.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. за реєстраційним №195. Таким чином, іпотекодержателями за договором іпотеки від 19.02.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу за реєстраційним №195 на момент розгляду справи є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, з метою забезпечення виконанні зобов`язань за вказаним договором позики між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ТзОВ «Фреш Трейд» був укладений договір застави від 11.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. за реєстраційним №333. Предметом застави стало рухоме майно, що визначено в додатку №1 до даного договору, і є його невід`ємною частиною. 04 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. за реєстраційним №2107, про відступлення права вимоги за договором застави від 11.03.2016 року. Відповідно до п. 1 вказаного договору, [PERSON] передав [PERSON] всі права та обов`язки згідно договору застави від 11.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. за реєстраційним №333. 15 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. за реєстраційним №2480, про відступлення права вимоги за договором застави від 11.03.2016 року. Відповідно до п. 1 вказаного договору, [PERSON] передав [PERSON] всі права та обов`язки згідно договору застави від 11.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу за реєстраційним №333. Таким чином, заставодержателями за договором застави від 11.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу за реєстраційним №333 на момент розгляду справи є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач обґрунтовуючи позов щодо порушення її прав та інтересів зазначає, що 30.01.2019 року звернулася до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчука С.В. із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. 04 лютого 2019 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С.В. було надано відповідь №47/01-16 у якій останній повідомив заявника про неможливість звернути стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у зв`язку з тим, що не визначені частки на об`єкти нерухомого майна. Аналогічна відмова була надана на вимогу звернути стягнення шляхом набуття права власності на предмет застави, адже частка у рухомому майні, що є предметом застави у кожного із заставодержателів не виділена, що унеможливлює визначення права власності на рухоме майно за [PERSON] Досліджуючи питання щодо наявності чи відсутності факту порушення прав чи інтересів позивача, суд виходить з наступного. За правилами частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У розумінні Цивільного процесуального кодексу України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Тобто, під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, оскільки право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта права є протиправними, підстав для задоволення позову саме цього позивача немає, оскільки звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у правових відносинах. Враховуючи наведене, обов`язковою умовою захисту в суді прав, свобод, інтересів фізичних осіб є наявність факту порушень прав, свобод, інтересів позивача, вчинених або допущених відповідачем у таких правовідносинах. Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним іпотечного договору та договору застави, скасування рішення про державну реєстрацію прав та вилучення записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України). Отже, виходячи з ст. 2 ЦПК України, суд покликаний здійснювати судовий розгляд, який має бути спрямований на захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересів. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Порушення суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи. Неодмінною ознакою порушення прав особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Виходячи з позовних вимог та їх обґрунтування, суд встановив, що самі по собі оскаржувані договори не створюють перепони у реалізації позивача свого суб`єктивного права на звернення стягнення на предмет іпотеки та предмет застави. Позивач не ставив перед судом питання правомірності відмови приватного нотаріуса у зверненні стягнення на предмет іпотеки та предмет застави, а отже відмова приватного нотаріуса у реалізації позивачем такого права не є предметом розгляду даної справи. Це вказує на відсутність у цій судовій справі критерію наявності у позивача порушеного права, обов`язкового як умови захисту в суді прав, свобод, інтересів фізичних осіб. Інших обґрунтувань позову в частині порушеного права позивач не навів ні у позовній заяві, ні у судовому засіданні. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Під час розгляду справи представник позивача не зміг пояснити, якого результату він намагається досягнути шляхом пред`явлення даного позову і яким чином обраний спосіб захисту допоможе ефективно досягнути такого результату. Таким чином, судом встановлено, що права та інтереси позивача в межах предмета спору жодним чином не порушені, а позивачем не обґрунтовано такого порушення. Разом з тим, суд вважає за необхідне надати правову оцінку підстав та предмета спору згідно позовних вимог. Судом встановлено, що позивач просить суд визнати недійсним іпотечний договір та договір застави повністю. Суд вважає за необхідне оцінювати межі такого предмету позову, виходячи з того, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права не має порушувати права та інтереси інших осіб. Як було встановлено судом, сторонами за спірними договорами на час розгляду справи є ТОВ «ФРЕШ ТРЕЙД» та [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Позивач не наділений повноваженнями розпоряджатись правами [PERSON] та [PERSON] та виступати від їх імені. Тож, позовні вимоги про визнання недійсними іпотечного договору та договору застави повністю є виходом за межі захисту лише своїх прав та порушують права інших учасників провадження, зокрема [PERSON] та [PERSON] Що стосується підстав позову, то суд не визнає їх обґрунтованими та достатніми для задоволення позову. На обґрунтування позову, позивач посилається на те, що законом не визначено поняття декількох кредиторів, іпотекодержателів та заставодержателів. Виходячи з обґрунтувань позову та пояснень представника позивача у судовому засіданні, суд вважає, що такі доводи ґрунтуються на довільному трактуванні норм матеріального права, проте позивач не наділений компетенцією надавати тлумачення норм права. Лінгвістичний аналіз, проведений позивачем в цьому контексті є невірним, та посилання на відсутність у законодавстві буквального зазначення понять «кредитора», «іпотекодержателя» та «заставодержателя» у множині не означає, що множинність таких суб`єктів права в одному правочині є заборонена. Суд також зауважує, що сторони є вільними у виборі будь-яких домовленостей, зокрема і вправі залучити до правочину декількох кредиторів, іпотекодержателів та заставодержателів. Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Вказаний принцип свободи договору дає можливість реалізувати приватній особі право врегулювати свої відносини за власним розсудом за допомогою договору, не передбаченого актами цивільного законодавством. Частина 3 ст. 6 Цивільного кодексу України визначає співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції договору й акта законодавства випливає з того, що вказана норма передбачає ситуацію, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Отже, особам надається право вибору: використати вже існуючі норми законодавства для регламентації своїх стосунків або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Принцип свободи договору закріплений у статті 1:102 Європейських принципів договірного права, яка має назву «Свобода договору». У статті зазначено, що сторони вільні укладати договір та визначати його зміст, за умови дотримання вимоги про добросовісність та чесність, та імперативних норм, встановлених цими Принципами. Сторони можуть виключати з сфери застосування будь-які Принципи чи відступати чи змінювати їх наслідки, якщо інше не передбачено цими Принципами. Таким чином, забезпечення реалізації сторонами принципу свободи договору є обов`язковим. Крім того, гарантуванню підлягає також загально-дозвільний принцип права. Учасниками даних правовідносин є суб`єкти приватного права, а відтак на них розповсюджується загально-дозвільний принцип - «дозволено все, що не заборонено законом». Такий принцип зумовлює зміст і спрямованість поведінки людини та всіх інститутів громадянського суспільства, яким гарантується можливість діяти будь-яким чином та у будь-який спосіб, не порушуючи індивідуальну свободу, права інших людей чи законодавчо встановлені заборони. Тож, судом встановлено, що в законодавстві відсутня заборона множинності кредиторів, іпотекодержателів та заставодержателів, а відтак з урахуванням принципу свободи договору та загально-дозвільного принципу, необґрунтованою є підстава позову щодо відсутності в законі поняття кількох кредиторів, іпотекодержателів та заставодержателів. Позивач є стороною спірних правочинів, свідомо уклала та підписала їх та була обізнана із суб`єктним складом таких договорів. Крім того, на обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на своє припущення, що відповідач, мав передати в іпотеку та заставу майно, не єдиним майновим комплексом, а виключно, як цілісний майновий комплекс із виділом його часток щодо кожного із іпотекодержателів. У судовому засіданні представник позивача пояснив, що на обґрунтування таких доводів, позивач посилається на ст. 191 ЦК України, п. 1 ч. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Відповідно до ст. 191 ЦК України, підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, положення ст. 191 ЦК України регулюють правовий статус підприємства та його майна. Жодних вказівок щодо правового режиму такого майна у разі передачі його в іпотеку чи заставу дана норма права не містить. Згідно з п. 1 ч. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», об`єктами оренди за цим Законом є цілісні майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць). Цілісним майновим комплексом є господарський об`єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання. У разі виділення цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства складається розподільчий баланс. Тож, норми п. 1 ч. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» також містять лише визначення цілісного майнового комплексу, але не вказує на порядок його передачі у іпотеку та заставу. Більше того, положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що цей Закон регулює організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності. Таким чином, оскільки предметом спірних договорів є приватне майно, то положення даного закону не розповсюджуються на дані правовідносини. Разом з тим, оцінка визначень та відмінностей понять «єдиного майнового комплексу» та «цілісного майнового комплексу» не стосується спірних правовідносин. Зі змісту договорів іпотеки та застави не випливає, що майно було передане в іпотеку та заставу єдиним майновим комплексом. Тому, спір щодо того, що відповідач, мав би передати в іпотеку та заставу майно, не єдиним майновим комплексом, а виключно, як цілісний майновий комплекс не стосується спірних правовідносин. З врахуванням викладено, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed