Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до [PERSON], в якому посилалась на те, що фізичною особою-підприємцем [PERSON] з нею був укладений трудовий договір, що був зареєстрований у Миргородському міськрайонному центрі зайнятості. 25.03.2015 року, згідно якого вона виконувала обов'язки кухаря на території орендованого кафе «Зелений сад», розташованого за адресою [ADDRESS]. Відповідно до п.3 договору сторони узгодили рівень заробітної плати у сумі 1200 грн. на місяць але не нижче рівня, встановленого діючим законодавством розміру мінімальної заробітної плати. У 2014 році її розмір був встановлений на рівні 1218 грн. проте належних змін до договору відповідач не вніс та не надав необхідні документи до органу Державної служби зайнятості. За термін виконання позивачем своїх обов'язків відповідач істотно порушував умови договору та діюче законодавство України щодо порядку виплати заробітної плати та перерахувань коштів по сплаті єдиного соціального внеску, Пенсійному фонду України. Так, станом на 30.01.2015 року загальна заборгованість по зарплатні за термін з жовтня 2014 року по січень 2015 року складає 3654 грн. (1218 грн. ? 3 міс.). Крім того, за даними Пенсійного фонду України (ф.ОК-5) позивачу не зараховано у страховий стаж та пенсійні внески у 2013 році за 4 місяці та у 2014 році за 12 місяців, що свідчить про несплату відповідачем внесків до Пенсійного фонду. В зв'язку з істотним порушенням відповідачем законодавства про працю України позивач вирішила звільнитися з роботи, про що було усно повідомлено відповідача. З метою уникнути звільнення за таких підстав та належних розрахунків з працівником, а також можливої відповідальності, відповідач після отримання інформації про намір розірвати договір штучно створила фабулу правопорушення з боку позивача та звільнила її на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України - за вчинений прогул. При цьому відповідачем порушено встановлений порядок розірвання трудових договорів, позивач не отримав жодних документів, передбачених ст. 40 КЗпП України. Вважаючи, що причиною для незаконного розірвання договору є неодноразові звернення позивача до державних органів виконавчої влади з вимогами примусити відповідача сплатити заборгованість по заробітній платі, позивач зазначила що незаконними діями відповідача їй нанесено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала в зв'язку з позбавленням її права на працю, заробіток, соціальний захист та належний життєвий рівень, які гарантовані Конституцією України, необхідністю позичати гроші у близьких та знайомих для утримання неповнолітніх дітей, погашення комунальних та інших платежів, забезпечення родини життєво необхідним. Розмір моральної шкоди вона оцінила у 15000 грн. Крім того, вказала що з вини відповідача вона вимушена витрачати кошти на юридичні послуги адвоката, які складають 2000 грн. На підставі викладеного просила визнати незаконним розірвання трудового договору від 25.03.2013 року, зареєстрованого за № 16531300204, одноразово стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди та юридичних послуг, усього в розмірі 20654 грн., зобов'язати відповідача сплатити внески на рахунок позивача у Пенсійний фонд, відповідно до встановленого розрахунку. Ухвалою суду від 8 травня 2015 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, було залучено Миргородську об'єднану державну податкову інспекцію та Управління Пенсійного фонду України у м.Миргороді та Миргородському районі Полтавської області (а.с.145). Ухвалою суду від 29 травня 2015 року замість Миргородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області до участі у справі було залучено Миргородську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області (а.с.168). У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат [PERSON] (а.с.22-24) підтримали позов, просили суд його задовольнити, при цьому позивачка пояснила, що працювала у відповідача на посаді кухаря кафе «Зелений сад», виплату заробітної плати відповідач проводила нерегулярно та різними частинами без оформлення будь-яких документів, а з жовтня 2014 року взагалі припинила виплачувати заробітну плату. 23 грудня 2014 року вона та інші працівники її зміни, перебуваючи на роботі зателефонували відповідачу з вимогою виплатити заборгованість по заробітній платі, на що відповідач їм повідомила, що якщо їм щось не подобається то вони можуть шукати іншу роботу, після чого приїхала до кафе та почала пред'являти безпідставні претензії щодо привласнення нею та барменом виручки. Тоді вони пішли з приміщення кафе і більше вона на роботу не поверталась, тому що відповідач подала до міліції заяву про притягнення її до кримінальної відповідальності за привласнення грошей. Через декілька днів нею була направлена відповідачу заява про звільнення за власним бажанням. Потім вона отримала від відповідача лист з вимогою з'явитись 9 січня 2015 року до Миргородського центру зайнятості для розірвання трудового договору. Але це був неробочий день і відповідач надіслала повідомлення що визначить іншу дату, коли треба буде з'явитись, але позивач від неї більше ніяких повідомлень не отримувала, а пізніше отримала листа Миргородського міськрайонного центру зайнятості від 26.01.2015 року про зняття з реєстрації трудового договору, укладеного між нею та ФОП [PERSON] Також позивачка пояснила, що не бажає поновлення на посаді, оскільки вже працює на іншій роботі, та не оспорює підстав розірвання договору, а вважає його незаконним в зв'язку з недотриманням встановленого порядку його розірвання, тому що це було зроблено без її участі. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Стахурлов І.І. (а.с.42) позов не визнали, заперечували проти його задоволення, просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, з тих підстав, що позивачем не було доведено факт невиплати заробітної плати, трудовий договір було розірвано у відповідності до вимог чинного законодавства та знятий з реєстрації у центрі зайнятості, трудова книжка зберігалася у позивача і вона не надавала її для внесення запису про звільнення, наявність та розмір моральної шкоди позивачем не доведений, стягнення внесків до Пенсійного фонду є компетенцією органів державної фіскальної служби. При цьому відповідач пояснила, що 14 січня 2014 року було внесено зміни до п.3 трудового договору з позивачем від 25 березня 2013 року та визначено заробітну плату працівника у розмірі 1250 грн. на місяць. Даний додаток до договору зареєстрований у Миргородському МРЦЗ 14 січня 2014 року. Заробітну плату позивач отримувала кожен тиждень готівкою через касу, що фіксувалося в книзі реєстрації та обліку виручки кафе «Зелений сад» старшим продавцем зміни, в якій працювала позивач. Нею, як роботодавцем, кожен місяць проводилась звірка по виплаті заробітної плати та виписувалися відомості про отримання заробітної плати в яких робітники ставили свій підпис про отримання. За жовтень 2014 року позивач отримала заробітну плату в розмірі 2400 грн., за листопад 2014 року - 2100 грн., за грудень 2014 року їй було нараховано заробітну плату в розмірі 975 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 266,84 грн., всього 1241,84 грн., а згідно записів в книзі виручок отримала 1500 грн. Жодної заяви від позивача про розірвання трудового договору вона не отримувала а 23 грудня 2014 року, коли повернулася з відпочинку, де була з 18 по 22 грудня, та під'їхала до приміщення кафе «Зелений сад» приблизно о 17 годині, то виявила, що освітлення в кафе відсутнє а позивач разом ще з двома працівниками стояли біля кафе одягнені та з сумками. На її запитання чому вони залишили робочі місця вони відповіли образами в її сторону, залишили ключі від кафе та почали переходити дорогу. Вона зателефонувала іншій зміні та попросила щоб вони негайно з'явилися на роботу. Коли з'явилася друга зміна вона призначила склад комісії та вони склали акт про відсутність працівника на робочому місці. Більше позивача на робочому місці вона не бачила, про що складались відповідні акти. Вона намагалась отримати від позивача пояснення з приводу невиходу на роботу шляхом направлення рекомендованих листів та особистого приїзду до місця її проживання, але це було безрезультатно. Лише переконавшись що [PERSON] не має жодних намірів надавати їй будь-які пояснення та вже працює в іншому місці 23 січня 2015 року вона видала наказ про звільнення [PERSON] з посади кухаря з 23 грудня 2014 року, який вона надіслала рекомендованим листом 27 січня 2015 року, та змушена була звернутись до Миргородського МРЦЗ з проханням про розірвання трудового договору та зняття його з реєстрації. Звертатись до державних установ зі скаргами про порушення права на отримання заробітної плати позивач почала лише з 25 грудня 2014 року, після того як з 24 грудня 2014 року за її заявою почалося досудове розслідування по факту викрадення грошей з кафе «Зелений сад». Представник третьої особи Миргородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області Рубан І.В., що діє на підставі довіреності (а.с.166), в судовому засіданні пояснила, що відповідно картки особового рахунку ПП [PERSON] по єдиному соціальному внеску за найманих осіб станом на 01.10.2013 року Управлінням Пенсійного фонду було передано заборгованість в сумі 8390,40 грн., яка була погашена в повному обсязі 12.11.2014 року. На сьогоднішній день ПП [PERSON] сплачено ЄСВ по найманим особам повністю за 2013 рік та 4 місяці 2014 року. Станом на 28.05.2015 року за ПП [PERSON] рахується заборгованість по ЄСВ по звітах за найманих осіб з травня 2014 року по квітень 2015 року в сумі 29070,96 грн., яка буде стягнута шляхом пред'явлення відповідних вимог. Третя особа Управління Пенсійного фонду України в м.Миргороді та Миргородському районі Полтавської області свого представника в судове засідання не направило, про час і місце розгляду справи повідомлене належним чином (а.с.159). Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи у сукупності, суд вважає, що позов не є обґрунтованим та у його задоволенні треба відмовити у повному обсязі, з наступних підстав. У відповідності з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При розгляді справи в межах заявлених вимог судом на підставі наданих доказів встановлено, що [PERSON] з 25.03.2013 року працювала на посаді кухаря кафе «Зелений сад» у фізичної особи-підприємця [PERSON], що підтверджується копією трудової книжки (а.с.11). З нею був укладений трудовий договір, що був зареєстрований у Миргородському міськрайонному центрі зайнятості 24.03.2013 року за № 16531300204 (а.с.12). Згідно п.3 вказаного договору заробітна плата працівника визначена в розмірі 1200 грн. на місяць. Відповідно додатку до цього договору, зареєстрованому в Миргородському МРЦЗ 14.01.2014 року, з 01.01.2014 року заробітна плата позивача становить 1250 грн. на місяць (а.с.50). Згідно з актом від 23 грудня 2014 року, який підписаний ФОП [PERSON] та [PERSON], 23 грудня 2014 року з 17 год. до 21 год. зафіксована відсутність на робочому місці в кафе «Зелений сад» працівників [PERSON] та [PERSON] (а.с.60). Аналогічні акти були складені 26.12.2014р., 27.12.2014р., 30.12.2014р., 31.12.2014р., 03.01.2015р., 04.01.2015р., 07.01.2015р., 08.01.2015р., 11.01.2015р., 12.01.2015р., 15.01.2015р., 16.01.2015р., 19.01.2015р., 20.01.2015р., 23.01.2015р., 24.01.2015р. (а.с.61-76). Факт відсутності на робочому місці у вказані дні також визнається позивачем, при цьому нею не наведено поважних причин такої відсутності. Суд не вважає такою причиною наявність заяви відповідача до правоохоронних органів по факту викрадення грошей в кафе «Зелений сад», оскільки рішення про відсторонення позивача від роботи при цьому не приймалось і про те що відповідач не допускала позивача на робоче місце чи іншим чином перешкоджала їй виконувати трудові обов'язки суду під час розгляду справи повідомлено не було. Згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до роз'яснень що містяться у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). При цьому, відповідно до п.12 вказаної Постанови, подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку. Таким чином, навіть за умови надання позивачем доказів на підтвердження своїх пояснень про те, що нею було направлено відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням (яких суду не було надано), це не позбавляло відповідача права звільнити позивача за прогул, вчинений до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП України двотижневого строку. 5 січня 2015 року позивачу [PERSON] був направлений лист, в якому запропоновано в період з 09.01.2015р. по 15.01.2015р. особисто з'явитися в Миргородський міськрайонний центр зайнятості по питанню розірвання трудового договору та звільнення з займаної посади по ст.40 КЗпП України (а.с.91). Вказаний лист був отриманий [PERSON] 13 січня 2015 року (а.с.77) проте доказів того, що вона з'являлась у вказаний період до Миргородського МРЦЗ нею не надано. Таким чином позивач, будучи повідомленою про намір відповідача розірвати трудовий договір за своєю ініціативою, а не за ініціативою працівника, не виявила бажання з'ясувати підстави звільнення та надати відповідні пояснення. Згідно наказу № 34-К від 23.01.2015 року (а.с.142) [PERSON] була звільнена з 23 грудня 2014 року на підставі п. 4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин, трудовий договір було знято з реєстрації у центрі зайнятості 26.01.2015 року, що підтверджується копією трудового договору (а.с.49), листом з Миргородського міськрайонного центру зайнятості від 26.01.2015 року (а.с.20). Пунктом 4 Постанови КМУ № 1168 від 29.10.2009р. «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю» передбачено, що у разі розірвання трудового договору за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених КЗпП України, така особа зобов'язана письмово повідомити про свій намір працівникові та у визначені строки провести передбачений законодавством розрахунок. Пунктом 5 цієї Постанови передбачено, що зняття державною службою зайнятості з реєстрації трудового договору у випадках, передбачених пунктом 4 цієї Постанови, проводиться за умови подання фізичною особою: примірника трудового договору; заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; копій документів, що підтверджують: - надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням про вручення). У разі коли вручити поштове відправлення неможливо, подаються копії підтвердних документів; - проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати. Згідно пункту 6 цієї Постанови державна служба зайнятості протягом трьох робочих днів з дня надходження зазначених у пункті 5 цієї Постанови документів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів та повідомляє працівникові. Пунктами 7-8 Постанови КМУ № 1168 від 29.10.2009р. «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю» передбачено, що за зверненням працівника, який не був присутній під час зняття трудового договору з реєстрації, посадова особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів з дня такого звернення робить відповідну відмітку у виданому йому примірнику трудового договору та засвідчує у трудовій книжці запис про звільнення з роботи, внесений фізичною особою. У разі коли документи, що подаються для реєстрації чи зняття з реєстрації трудового договору, не відповідають вимогам цієї постанови, органи державної служби зайнятості повертають їх без вчинення будь-яких дій із зазначенням причини. Таким чином, суд вважає, що відповідач при розірванні трудового договору з позивачем діяла відповідно до встановленого порядку, дотримання якого та відповідність наданих документів підтверджена також Миргородським міськрайонним центром зайнятості, який визнав за можливе зняти цей договір з реєстрації. Зазначені дії державного органу, на якого покладені відповідні повноваження у спірних правовідносинах, позивачем не оскаржені і у суду також немає підстав ставити під сумнів вказані дії цього органу. Доводи позивача про те, що звільнення відбулося в зв'язку із зверненням позивача до адміністративних органів з скаргами на порушення права отримання заробітної плати, суд вважає безпідставними, оскільки до цих органів позивач почала звертатись з 25.12.2014 року, тобто вже після того як вона залишила роботу у відповідача, і у матеріалах справи відсутні відомості, що про ці її звернення було відомо відповідачу. Посилання позивача на те, що відповідачем порушувалися інші вимоги законодавства про працю, зокрема, стосовно того, що їй не було зроблено належного запису у трудовій книжці, є неспроможними з огляду на наступне. Згідно пункту 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 року трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою. Запис про прийняття на роботу позивача зроблений відповідачем відповідно до вказаних вимог, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.11). Оскільки трудова книжка зберігається у позивача і нею не доведено, що вона зверталась до відповідача та Миргородського міськрайонного центру зайнятості для внесення до неї запису про звільнення, суд вважає що відповідач не мала можливості внести відповідний запис до трудової книжки позивача. До того ж відповідної позовної вимоги позивач при зверненні до суду не пред'являла і відсутність цього запису не перешкоджає їй працювати на іншій роботі (а.с.170). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом ст.ст. 116, 117 КЗпП України підставами відповідальності роботодавця щодо виплати розрахунку при звільненні є наявність нарахованих, але не сплачених сум, що підлягають виплаті при звільненні та вина роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) у невиплаті належних працівникові сум у строки, передбачені ст.116 КЗпП України. Звернувшись до суду з позовом, позивач вказала, що заборгованість із заробітної плати за три місяці з жовтня 2014 року по січень 2015 року склала 3654 грн., вимагаючи стягнення зазначеної суми з відповідача. Проте, в обгрунтування своїх позовних вимог позивачкою не було надано суду жодних достатніх та об'єктивних доказів, які б підтверджували наявність заборгованості із виплати заробітної плати при звільненні та її розмір, а також те, що вона пред'являла відповідачу вимогу про розрахунок. В той же час, згідно наданих відповідачем копій відомостей на виплату грошей за жовтень - грудень 2014 року (а.с.57-59) відповідачем виплачено позивачу у жовтні 2014 року - 2400 грн., у листопаді 2014 року - 2100 грн., у грудні 2014 року - 1500 грн., що підтверджено підписами позивача. Суд не приймає до уваги заяву позивача про виключення цих документів з числа доказів на тій підставі, що її підписи у них підроблено, оскільки позивач ніяким чином не підтвердила вказану обставину, в т.ч. і шляхом проведення почеркознавчої експертизи, право заявити клопотання про проведення якої їй було роз'яснене судом. При цьому надані сторонами копії книги реєстрації та обліку виручки кафе «Зелений сад» (а.с.51-56, 175-182) та надані позивачем копії книги реєстрації виручок, що робила бармен [PERSON] (а.с.171-174) суд оцінює критично, адже з них не вбачається, за що і кому виплачувалися зазначені суми, відсутні підписи про отримання, прізвища, імена, по батькові, інші необхідні реквізити, що не дозволяє встановити, що вони містять інформацію щодо предмета доказування, а отже на думку суду, не є належними доказами. Згідно відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків, наданих Миргородською ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області від 27.05.2015 року (а.с.183), позивач [PERSON] в період з 01.10.2014 року по 31.12.2014 року отримала від СПД з кодом [NUMBER], що відповідає реєстраційному номеру облікової картки платника податків відповідача [PERSON] доход у вигляді нарахованої та виплаченої заробітної плати у розмірі 3841,84 грн., що відповідає умовам трудового договору. Відсутність заборгованості із заробітної плати відповідача перед позивачем підтверджується і тим, що трудовий договір був знятий з реєстрації у центрі зайнятості, оскільки відповідно до чинного законодавства центр зайнятості перевіряє серед іншого і розрахунок з працівником при звільненні (п.4 Постанови КМУ № 1168 від 29.10.2009р. «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю»). Оскільки не знайшли своє підтвердження вимоги щодо незаконності розірвання трудового договору та заборгованості із заробітної плати, то позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, наявність якої позивач пов'язує саме з невиплатою заробітної плати, тобто які є похідними від них, задоволенню також не підлягають. Щодо вимоги про зобов'язання відповідача сплатити внески на рахунок позивача у Пенсійний фонд України суд вважає наступне. Відповідач згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» є платником цього внеску. За даними Миргородської ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області станом на 28.05.2015 року за відповідачем рахується заборгованість по єдиному внеску по звітах за найманих осіб з травня 2014 року по квітень 2015 року в сумі 29070,96 грн. (а.с.187-188). Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Згідно ч.ч.5, 6 ст.9 вказаного Закону сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування. Для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному органу доходів і зборів. У відповідності з ч.1 ст.11 цього Закону страхові кошти, акумульовані на централізованих рахунках органів доходів і зборів, автоматично перераховуються не пізніше наступного операційного дня після їх зарахування на централізовані рахунки Пенсійного фонду, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, на рахунки Накопичувального пенсійного фонду (далі - Накопичувальний фонд), а у випадках, передбачених законом, - недержавних пенсійних фондів відповідно до визначених законом пропорцій. Таким чином, вимога позивача про зобов'язання відповідача сплатити внески безпосередньо на рахунок позивача у Пенсійний фонд України суперечить положенням Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» отже задоволенню не підлягає. На підставі викладеного у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Згідно ст.88 ЦПК України, в зв'язку з відмовою в позові, понесені позивачем витрати на послуги адвоката (а.с.25) відшкодуванню не підлягають, а судовий збір, від сплати якого позивач звільнена на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed