Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь невиплачену надбавку за престижність педагогічної праці за період з січня 2020 року по лютий 2021 року включно у розмірі 12533, 22 грн, а також моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Обгрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що починаючи з 09.04 2008 по теперішній час позивач перебуває у трудових відносинах з ПТУ №4 м.Бердичева, де працює на посаді практичного психолога. 15.01.2020 та 02.02.2021 т.в.о. директора ПТУ №4 м.Бердичева видано накази № 33 та №21 «Про надбавки працівникам училища», якими позивачу встановлено надбавку за престижність в розмірі 10% від посадового окладу, разом з тим, усім іншим педагогічним працівникам, вказану надбавку встановлено в розмірі 20% від посадового окладу. На неодноразові звернення щодо незаконного зменшення розміру надбавки відповідач не реагує, свої дії мотивує тим що позивач не педагогічний працівник або мало чи погано працює. Разом з тим, у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України № 963 від 14.06.2000 «Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників» посада позивача - практичний психолог, включена до вказаного переліку. Вважаючи дії відповідача щодо встановлення надбавки за престижність у розмірі 10% від посадового окладу протиправними та незаконними, позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Крім того, [PERSON] вказує, що протиправними діями відповідача їй завдано і моральної шкоди. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останій просить в позові відмовити повністю. Зазначає, зокрема, що у відповідності до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2011 року № 373 «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам дошкільних, позашкільних, загальноосвітніх, професійно-технічних навчальних закладів, вищих навчальних закладів I-II рівня акредитації, інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування» із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2018 року № 23 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2011 року № 373», в редакції, яка діяла на час винесення оспорюваного наказу, з метою підвищення престижності праці педагогічних працівників встановлено надбавку в граничному розмірі 30 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати), але не менше 5 відсотків, педагогічним працівникам закладів дошкільної, позашкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), вищої освіти, інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування. Надбавка встановлюється на весь обсяг навчального навантаження, що виконується працівником. Відтак, можливість встановлення надбавки пов`язано з фактом реального виконання працівником конкретного обсягу навчального навантаження. Разом з тим, жодного доказу обсягів реального виконання навчального навантаження позивачем не подано. Сам же по собі факт належності позивача до категорії педагогічних працівників є недостатньою підставою для визначення бажаного нею розміру надбавки. Представник позивача в заяві від 13.07.2021 просить розгляд справи провести без його участі та без участі позивача; позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, у заяві від 13.07.2021 просив розгляд справи проводити за його відсутності. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до положень ст.55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Способи захисту визначені нормативними положеннями ст.16 ЦК України. Згідно положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Положеннями ст.ст.12, 13, 89 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що позивач перебуває в трудових відносинах з Професійно-технічним училием №4 м.Бердичева на посаді практичного психолога. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Отже, право громадян на працю забезпечується державою. Закон України «Про оплату праці» визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати. Відповідно частин першої, другої статті 8, статті 13 Закону України «Про оплату праці», держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників. Умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. Статтею 57 Закону України «Про освіту» передбачені гарантії держави педагогічним, науково - педагогічним і іншим категоріям установ освіти, зокрема: виплата надбавок до заробітної плати. Статтею 98 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Аналогічні положення містяться в статті 13 Закону України «Про оплату праці». 15.01.2020 та 02.02.2021 т.в.о. директора ПТУ №4 м.Бердичева В.Е. Климовим видано наказ № 33, №21 відповідно «Про надбавки працівникам училища», згідно яких з 01.01.2020 та з 01.01.2021 практичному психологу [PERSON] встановлено надбавку за престижність в розмірі 10 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати) у межах фонду заробітної плати (а.с.59, 60). При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат, необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2011 року № 373 «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам дошкільних, позашкільних, загальноосвітніх, професійно-технічних навчальних закладів, вищих навчальних закладів I-II рівня акредитації, інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування» із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2018 року № 23 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2011 року № 373», в редакції, яка діяла на час винесення оспорюваного наказу, з метою підвищення престижності праці педагогічних працівників встановлено надбавку в граничному розмірі 30 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати), але не менше 5 відсотків, педагогічним працівникам закладів дошкільної, позашкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), вищої освіти, інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування. Визначено, що розмір надбавки встановлюється керівником закладу (установи) у межах фонду оплати праці. Надбавка встановлюється на весь обсяг навчального навантаження, що виконується працівником. Питання щодо повноважень керівника установи стосовно встановлення розміру надбавки за престижність праці педагогічним працівникам на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2011 року № 373 «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам дошкільних, позашкільних, загальноосвітніх, професійно-технічних навчальних закладів, вищих навчальних закладів I-II рівня акредитації, інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування», із відповідними змінами, було предметом розгляду Верховного Суду у справі № 579/2050/16-ц (провадження № 61-25242св18). Під час розгляду зазначеної справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що встановлюючи надбавку за престижність праці у граничному розмірі визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2011 року № 373, керівник установи діяла у межах свої повноважень та з дотриманням вимог законодавства України щодо видатків бюджетних асигнувань. Згідно з ч. 1 та 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які зазаконом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В ч. 1 та 2 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами 1,5-7ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на її користь невиплачену надбавку за престижність педагогічної праці за період з січня 2020 року по лютий 2021 року включно у розмірі 12533, 22 грн. слід відмовити. Розглядаючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. В силу вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з роз`ясненннями п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) відповідно до ст.237-1КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Враховуючи те, що судом не встановлено порушення права позивача наневиплачену надбавку за престижність педагогічної праці, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. За положеннями ст.ст.133, 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи в суді, у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed