Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Сєвєродонецької міської ради, третя особа приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON], в якій просить встановити факт прийняття нею спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], [INFO], померлого 12 липня 2017 року в селище міського типу Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області, Україна.\~ В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 12 липня 2017 року в селищі міського типу Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області, Україна, помер син позивача [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається з грошових коштів. Позивач є спадкоємцем першої черги. Позивач постійно проживає в [INFO], що знаходиться на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Виїзд на територію, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, для позивача потребує значних часових та фінансових затрат. 18 липня 2017 року позивач отримала свідоцтво про смерть сина українського зразка у відповідному відділі РАЦС на підконтрольній владі території. Після отримання свідоцтва про смерть українського зразку у квітні 2018 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через те, що вона пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини. Однак, позивач станом на день смерті спадкодавця була зареєстрована та постійно мешкала разом із ним. Позивач та її представник в судове засідання не зявилися, надали заяву про розгляд справи без їх участі, підтримали позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні присутній не був, проте надав заяву про розгляд справи без його участі, просив вирішити дане питання на розсуд суду. Третя особа в судовому засіданні присутня не була, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Приватний нотаріус [PERSON] надав заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що згідно із копією свідоцтва про народження серії І-ЕД № 314959, виданого повторно 13 липня 1972 року Колядівською сільською радою Новоайдарського району Луганської (Ворошиловградської на момент видачі свідоцтва) області, [PERSON] (російською) народився 25 лютого 1971 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 6. Батьком записаний [PERSON] (російською), матірю [PERSON]. Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00018418210, наданого Новоайдарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 25 липня 2017 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 09 жовтня 1971 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 20. Прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON]. Шлюб зареєстрований Колядівською сільською радою Новоайдарського району. З копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00018418116, наданого Новоайдарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 25 липня 2017 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 04 квітня 1980 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 106. Прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON]. Шлюб зареєстрований Камянобрідським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області. Згідно із копією паспорта громадянина України серії ЕК № 481156, виданого Артемівським РВ ЛМУ УМВС України в Луганській області 03.07.1997 року, [PERSON], [INFO], зареєстрована з 26.07.1990 року за адресою: Україна, [ADDRESS]. З копії паспорта громадянина України серії ЕК № 248919, виданого Артемівським РВ ЛМУ УМВС України в Луганській області 06.09.1996 року, [PERSON], [INFO], був зареєстрований з 07.08.1991 року за адресою: Україна, [ADDRESS]. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-ЕД № 504234, виданого 18 липня 2017 року Новоайдарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, [PERSON] помер 12 липня 2017 року в селищі міського типу Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області, Україна, у віці 46 років, про що зроблено відповідний актовий запис № 142. Згідно із копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 299/02-31 від 25 квітня 2018 року, винесеної приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON]. Зазначену відмову нотаріус обґрунтовує тим, що заявник пропустив строк прийняття спадщини, встановлений чинним законодавством України (ч. 1 ст. 1270 Цивільного кодексу України). Згідно із ч. 1, 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно із ч. 3 ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Суд звертає увагу на спосіб захисту права, який застосовано позивачем у позовній заяві. Так, позивач просить встановити факт прийняття нею спадщини після смерті її сина, з яким вона постійно проживала станом на час його смерті. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, суд може визначити у своєму рішенні певний спосіб захисту лише в тому випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права. При цьому, в будь-якому випадку такий спосіб захисту не повинен суперечити закону. Не може бути визнаним ефективним той спосіб захисту, який суперечить змісту закону або замінює собою сам закон. На думку суду, формулювання часини 3 статті 1269 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину на підставі прямої вказівки закону, без будь-якого окремого судового рішення, при дотриманні двох умов: 1) спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини; 2) протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, спадкоємець не заявив про відмову від спадщини. Тобто, право спадкоємця на прийняття спадщини захищено самим законом і не потребує судового рішення для свого захисту. Встановлення судом факту прийняття спадщини на підставі ч. 3 ст. 1269 Цивільного кодексу України є неефективним способом захисту права спадкоємця, адже такий факт вважається встановленим в силу закону при дотриманні певних умов. Подібне судове рішення фактично замінювало б собою закон, що є недопустимим. В разі, якщо у спадкоємця виникли перешкоди у прийнятті спадщини на підставі ч. 3 ст. 1269 Цивільного кодексу України, такий спадкоємець може звернутися до суду із заявою або позовом про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Вищевказана позиція суду обґрунтовується також розясненнями та судовою практикою Верховного Суду, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі ВССУ), Верховного Суду України. Так, у пунктах 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 вказано, що суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сімєю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Вищевказані розяснення Пленуму були враховані Верховним Судом у постанові від 01 серпня 2018 року по справі № 212/9157/15-ц, що свідчить про актуальність цих розяснень. В пункті 9 листа ВССУ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 вказано, що суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сімєю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини відповідно до ст. 549 ЦК (мається на увазі ЦК УРСР, який був чинним до 01 січня 2004 року) Щодо встановлення факту прийняття спадщини, то, враховуючи положення статей 1268, 1269 ЦК, мова може йти лише про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо спадкові правовідносин виникли після набрання чинності ЦК (після 01 січня 2004 року). Якщо спадщина відкрилась до набрання чинності ЦК, судам слід враховувати, що ст. 549 ЦК УРСР було визначено перелік дій, які свідчать про прийняття спадщини - фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном. В постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі № 2-844/2008 вказано, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. В якості підсумку суд зауважує, що позивачем, син якої помер після 01 січня 2004 року, обрано неефективний спосіб захисту, який суперечить закону. Позивач наділений правом звернення до суду з позовом або заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про факт прийняття спадщини. Таким чином, у задоволенні позову належить відмовити у звязку із обранням позивачем способу захисту свого права, який суперечить закону та є неефективним. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат\~ у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідач не заявляв про наявність у нього судових витрат. Отже, судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

Outcome: dismissed