Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В даній квартирі також зареєстрований син позивача (відповідач) - [PERSON] , [INFO] , який не проживає за даною адресою понад один рік, виїхав з України, працює та проживає в Російській Федерації. Позивач просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням з тих підстав, що відповідач не проживає тривалий час у вказаній квартирі і добровільно з реєстраційного обліку не знімається. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач [PERSON] її сусідка, з якою вона спілкується майже кожного дня. Відповідач [PERSON] син позивачки. Всередині літа 2014 року вона бачила, як відповідач разом із дружиною винесли свої речі, поклали до машини і поїхали. Позивач казала, що син мешкає у місті Вороніж РФ, додому з того часу не приїжджає. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що мешкає в одному будинку з позивачем, в різних під`їздах. У 2014 році, влітку, син позивача виїхав із міста Сєвєродонецьк разом з дружиною та більше не повертався. Відповідач з матір`ю не мешкає. Вона його не бачить. Якби він приїжджав, вона б обов`язково його побачила. Вислухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 31.01.2007 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськради та копією договору дарування 1/4 частки квартири від 21.10.2019, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Кізімою В.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1704. Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 10.02.2020, виданою Відділом адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку 10.02.2020 року № 3043, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності, а саме права користування та розпорядження житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, враховуючи, що відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає без поважних причин більше одного року, суд вважає, що досліджені судом докази свідчать про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Однак у позовній заяві позивач просила сплачений нею судовий збір з відповідача не стягувати, а отже суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved