Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON], ТзОВ «Зелена Хвиля-білекс» про визнання недійсним договору комісії від 25.01.2012 року №1775, визнання автомобіля TOYOTA COROLLA, 2008 року випуску набутого за час шлюбу спільною власністю [PERSON] та [PERSON], стягнення судових витрат. В позовній заяві зазначено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем 1 [PERSON] був зареєстрований шлюб 09.08.2003 року, а рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.07.2012 року, яке набрало законної сили 21.09.2012 року, шлюб було розірвано. Від шлюбу є дитина [PERSON], [INFO]. За час шлюбу подружжям було придбано за спільні кошти серед іншого майна і автомобіль марки TOYOTA COROLLA, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 132912 грн. Однак як стало відомо позивачу, 25.01.2012 року даний автомобіль був знятий з обліку і переєстрований на нового власника [PERSON] (мама [PERSON]), згідно договору комісії від 25.01.2012 року №1775, укладеного між відповідачем 1, як продавцем, відповідачем 3 ТзОВ «Зелена Хвиля-білекс», як надавачем послуг та відповідачем 2 [PERSON], як покупцем даного авто. Враховуючи, що згідно ст..65 СК України для укладення договорів, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, необхідна письмова згода другого подружжя, тому даний договір комісії, на укладення якого згода позивача не надавалась, а державна реєстрація автомобілів є обов'язковою, необхідно визнати недійсним. 14.08.2013 року позивач збільшила позовні вимоги, а саме просила: визнати недійсним договор комісії від 25.01.2012 року №1775; визнати недійсним договір від 09.04.2013 року №ААВ 473774 про надання послуг з купівлі-продажу транспортних засобів та номерних агрегатів з видачею довідки-рахунку, укладеного між [PERSON] та [PERSON]; визнати автомобіль TOYOTA COROLLA, 2008 року випуску набутого за час шлюбу, спільною власністю [PERSON] та [PERSON], стягнення судових витрат. Ухвалою суду від 13.09.2013 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] та ТОВ «Автокорпорація». В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач 1 [PERSON], відповідач 2 [PERSON] та їх представник в судовому засіданні позов не визнали, вважають вимоги не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, про що зазначено в запереченні на позов. Представник відповідача 3 ТзОВ «Зелена Хвиля-білекс» заперечив щодо задоволення позовних вимог та роз'яснив, що дане товариство здійснювало пошук нового покупця і відчуження автомобіля попереднім власником за ціною, встановленою власником авто, вказав також що договір комісії, що оспорюється не є договором, що підлягає державній реєстрації. Представник відповідача 4 [PERSON] позов не визнав, надав пояснення того, що автомобіль придбаний у порядку встановленому законом, жодних правовідносин з [PERSON] та [PERSON] не існувало, тому безпідставними є вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортних засобів та номерних агрегатів з видачею довідки-рахунку, укладеного між [PERSON] та [PERSON], особливо з тих підстав, що зазначаються позивачем. Представник відповідача 5 ТОВ «Автокорпорація» позовні вимоги визнала надавши суду пояснення, що їхньому товариству не було відомо про спір між колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON], а [PERSON] звернулася до них щодо продажу спірного авто, при цьому на час звернення відповідача 2 заборони на відчуження авто не було. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09.08.2003 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис №1134, а рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.07.2012 року, яке набрало законної сили 21.09.2012 року, шлюб між позивачем та відповідачем 1 було розірвано, дитину залишено проживати з матір'ю (а.с.3, 5-6). Від шлюбу у подружжя є дитина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.4). Позивач стверджує, що за час шлюбу подружжям було придбано за спільні кошти серед іншого майна і автомобіль марки TOYOTA COROLLA, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 132912 грн. При цьому відповідач 1 та відповідач 2 зазначили, що даний автомобіль придбано за особисті кошти [PERSON], оскільки ці кошти були надані його батьками, шляхом зняття їх з рахунків [PERSON] (матері) та [PERSON].(батька). Однак з такими твердженнями Відповідача 1, 2 погодитись не можна. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із ч. 3,4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а також майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Судом установлено, що 06.11.2008 року [PERSON] придбав автомобіль марки TOYOTA COROLLA, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 132912 грн., що підтверджено довідкою-рахунком (а.с.8) та не заперечується сторонами. Отже, даний автомобіль було придбано в період шлюбу між позивачем та відповідачем 1. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Постанова № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо (п.23). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню (п.24). Доводи відповідача 1 та відповідача 2 про те, що кошти на автомобіль є виключно особистими коштами одного з подружжя, а не їх спільною власністю, не підтверджено належними доказами. Відхиляючи доводи відповідача 1 та відповідача 2 що даний автомобіль придбано за рахунок особистих коштів відповідача 1, які надані йому батьками, суд зазначає наступне. Як вбачається з довідки про обороти на рахунку [PERSON] (батька [PERSON]) кошти в сумі 47000 грн. були зняті ним в жовтні 2008р. як повернення депозиту (а.с.38, 43), кошти з рахунку [PERSON] зняті 01.12.2008 р. в сумі 101446.08 грн. як повернення депозиту (а.с.39-40), а автомобіль придбано 06.11.2008 року вартістю 132912 грн., як вже встановлено вище. Отже, кошти з рахунку матері [PERSON] були зняті частково пізніше ніж куплений автомобіль, а кошти зняті з рахунку батька є значно меншою сумою ніж куплений транспортний засіб, тобто частково кошти могли надаватися батьком сину на придбання автомобіля, однак сторони не надали докази на яких умовах могли б надаватися ці кошти і чи дійсно дана сума була передана [PERSON] на придбання автомобіля. При цьому, між подружжям також і не укладено будь-яких договірних правовідносин стосовно збереження особистої власності одного з них. Відповідачем 1 також не надано чи були письмові договірні відносини між ним та його батьками щодо повернення і на яких умовах, а також чи не поверталися дані кошти під час спільного подружнього життя батькам [PERSON] як кошти набуті під час шлюбу. Не заслуговують на увагу суду і пояснення свідків [PERSON] (батька відповідача1 та чоловіка відповідача2) про те що кошти на автомобіль [PERSON] не давала, свідка [PERSON] (сусідки відповідача2) про те, що гроші зичилися в свідка [PERSON] однак для якої мети їй не було відомо. Суд також зазначає, що на момент придбання спірного автомобіля марки TOYOTA COROLLA, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 132912 грн., позивач також працювала і отримувала на той час значну зарплату щоб вкладати кошти в придбання рухомого майна. Так, згідно довідки про доходи за 2007 - 2008 роки [PERSON] отримала доходу в розмірі 123341.7 грн., подружжя жило однією сім'єю, що ними не заперечується а тому кошти залишалися на потреби сім'ї, в тому числі могли використовуватись на придбання будь-яких речей. А тому, позовна вимога позивача про визнання даного автомобіля спільною власністю колишнього подружжя є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. Згідно договору комісії від 25.01.2012 року №1775, укладеного між [PERSON], як продавцем, ТзОВ «Зелена Хвиля-білекс», як надавачем послуг по пошуку покупця та переоформлення даного транспортного засобу та [PERSON], як покупцем даного авто (а.с.10). За умовами даного договору продавець продає належний йому транспортний засіб, а товариство надає послуги по пошуку покупця та переоформлення даного транспортного засобу марки TOYOTA COROLLA, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], технічний паспорт серії [NUMBER], виданий РВ ДАІ МВС України від 10.11.2008 року та знятий з обліку 25.01.2012 року (п.1.1 договору). Продавець надає товариству транспортний засіб та реєстраційні документи, визначає ціну продажу (п.2.1), покупець зобов'язаний розрахуватися з продавцем та прийняти транспортний засіб (п.2.2, товариство оформляє документи на ТЗ для реєстрації в ДАІ і видає покупцю (п.3). Згідно Акту 31775 від 25.01.2012 р. (а.с.11) ціна приймання транспортного засобу - 50395 грн.91 коп., ціна продажу - 50395 грн.91 коп. Суд зазначає, що автомобіль відчужувався в січні 2012 року, період спільного проживання подружжя, а відповідачем 2 було вказано, що позов на розірвання шлюбу ним був поданий до суду тільки березні місяці 2012 року. 25.01.2012 року даний автомобіль був знятий з обліку і переєстрований на нового власника [PERSON] (маму [PERSON], відповідача 2) та покупця за договором комісії (а.с.9). Позивач зазначає, що згідно ст..65 СК України для укладення договорів, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, необхідна письмова згода другого подружжя, тому даний договір комісії, на укладення якого згода позивача не надавалась, а державна реєстрація автомобілів є обов'язковою, необхідно визнати недійсним. Однак з такими доводами суд не погоджується, виходячи з наступного. Позивачем та її представником звертається особлива увага на те, що договір підлягав державній реєстрації та виходить за межі дрібного побутового, однак не надається доказів, що така згода не могла даватися позивачем як дружиною усно чоловікові, а також, що кошти отримані за продаж т/з були витрачені повністю чи частково не на потреби сім'ї, а особисто [PERSON] Як слідує з п.30 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У силу статті 369 ЦК Ураїни співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації (при цьому, як вже зазначалося вище, даний спірний договір не підлягав ні нотаріальному посвідченню, ні державній реєстрації), має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Як і в загальних положеннях ст. 369 ЦК щодо розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, СК України закріплює принцип взаємної згоди дружини та чоловіка у відносинах розпорядження спільним майном, а також презумпцію згоди другого з подружжя при вчиненні іншим з подружжя правочину, спрямованого на розпорядження спільним майном. Проте, на відміну від норми ч. 4 ст. 369 ЦК, яка дозволяє співвласникам пред'явити позов про визнання недійсним будь-якого правочину, укладеного співвласником без необхідних повноважень, ч. 2 ст. 65 СК дає можливість другому з подружжя на цій підставі звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійним лише якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. При цьому варто звернути увагу на те, що ч. 2 ст. 65 СК надає суду право визнати правочин недійсним за відсутності згоди другого з подружжя на його укладення. Це певним чином не узгоджується зі ч. 1 ст. 65 СК та положенням ст. 369 ЦК, які не вимагають одержання згоди усіх інших співвласників на вчинення правочину. Навпаки, закон виходить з презумпції згоди інших співвласників при вчиненні правочину одним з них. Рішення суду про визнання недійсним правочину має ґрунтуватись на незгоді учасників спільної сумісної власності з укладеним правочином, оскільки він саме повинен суперечити їхнім інтересам, а не на відсутності формальної згоди на укладення правочину. Ч. 3 ст. 65 СК встановлює випадки, коли згода другого з подружжя має бути оформлена письмово та посвідчена нотаріально. Зміст положень ч. 3 ст. 65 СК дають підставу для висновку про те, що згода другого з подружжя подається у простій письмовій формі, якщо правочин, який укладається одним з подружжя за рахунок спільного майна, стосується цінного майна і разом з тим не вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації. Якщо правочин вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, незалежно від того, чи є майно цінним, згода на укладення будь-якого правочину має подаватись у письмовій формі та засвідчуватись нотаріально. Однак, як вже зазначалось даний правочин не підлягає такому посвідченню і державній реєстрації враховуючи і таке. Як слідує зі ст.. 1011-1012, 1014,1016 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов'язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну. Комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. Комітент зобов'язаний забезпечити комісіонера усім необхідним для виконання обов'язку перед третьою особою. За договором, укладеним з третьою особою, комісіонер набуває права навіть тоді, коли комітент був названий у договорі або прийняв від третьої особи виконання договору. Після укладення договору комісії, в порядку встановленому законом реєструється вже саме право власності на придбане майно, іншого даним законодавством не передбачено, тобто реєстрація договору комісії не передбачена. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. В даному оспорюваному позивачем договорі комісії від 25.01.2012 року №1775, підстав для визнання його недійсним судом не встановлено, з врахуванням вже вищезазначеного та того, що укладення такого договору могло суперечити чи б суперечило інтересам сім'ї, в тому числі і інтересам позивача зокрема. Те, що була відсутня усна узгодженість одного з подружжя та необхідність її оформлення письмово нотаріально у даному спорі не доведено, як і не доведено те, що за продаж даного автомобіля не використані на потреби сім'ї. Не підлягає визнанню недійсним і договір від 09.04.2013 року №ААВ 473774 про надання послуг з купівлі-продажу транспортних засобів та номерних агрегатів з видачею довідки-рахунку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с.105), право власності на даний автомобіль зареєстрований останньою 09.04.2013 року (а.с.60), оскільки власник який набув право власності ([PERSON]) мала право розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд, в тому числі і відчужувати. Окрім того, позивач зазначає, що відсутня була згода одного подружжя на укладення і даного договору від 09.04.2013 року, однак дані твердження є необґрунтованими стосовно нового власника авто, голослівними та не підтверджені належними доказами. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими частково. За змістом ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Що стосується стягнення судових витрат на правову допомогу, то суд зазначає, що згідно ст.79 витрати на правову допомогу відносяться до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи. Однак, позивачем надано тільки частину квитанцій в оригіналі, які підтверджують таку оплату представнику [PERSON] (а.с.201-205), тому суд задовольняє частково дану позовну вимогу на суму 1275 грн., інших квитанцій на суму 510 грн. в оригіналі суду не надано. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 190, 203, 204, 215, 368, 369, 1011-1012, 1014,1016 ЦК України, ст..60, 61, 65 СК України,

Outcome: partial