Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Пологівського районного суду Запорізької області у порядку ст. 257-1 ЦПК України із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території її чоловіка [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог заявниця зазначає, що вона з чоловіком були зареєстровані та проживали у [INFO], яке на даний час є непідконтрольною українській владі територією. 26 квітня 2017 року у м. Макіївка Донецької області чоловік заявниці помер після тривалої хвороби. Його поховали за місцем смерті. Для отримання свідоцтва про смерть державного зразка заявниця зверталася до Пологівського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, однак їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] у звязку з тим, що документи про його смерть видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. У зв'язку з викладеним [PERSON] була вимушена звернутися до суду із вказаною заявою з метою отримання свідоцтва про смерть чоловіка та здійснення своїх прав, які породжує даний факт, оскільки іншого шляху законодавством не передбачено. У судовому засіданні заявниця та її представник заяву підтримали у повному обсязі і просили її задовольнити з підстав, викладених у заяві. Представник заінтересованої особи у судовому засіданні просила розглянути справу на розсуд суду. Додатково пояснила, що заявниці було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть, оскільки вона надала документи, видані на тимчасово окупованій території України. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що є рідною сестрою померлого [PERSON] Вона підтвердила факт того, що [PERSON] дійсно помер 26 квітня 2017 року у себе вдома у м. Макіївка Донецької області по вул. Герцена, 21, і був похований на кладовищі у м. Макіївка, а також вказала, що вона особисто була присутня під час поховання брата. На підставі ч.1 ст.197 ЦПК України під час розгляду справи судом здійснюється повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши пояснення заявниці та її представника, представника заінтересованої особи і свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. Зі змісту ст. 3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Особами, які беруть участь у справі, не заперечується, що [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], Україна, є чоловіком [PERSON], на підтвердження чого до суду надано копію свідоцтва про шлюб серії ІІ-НО № 442924 від 24 вересня 1977 року. У копії довідки про причину смерті, яка видана «Центром первинної медико-санітарної допомоги № 6 м. Макіївки, ДНР», не підпорядкованим закладам охорони здоров'я України, від 27 квітня 2017 року № 187 зазначено, що [PERSON] помер 26 квітня 2017 року. Аналогічні відомості вказано і у копії лікарського свідоцтва про смерть № 187 від 27 квітня 2017 року, виданого «Центром первинної медико-санітарної допомоги № 6 м. Макіївки, ДНР», не підпорядкованим закладам охорони здоров'я України. 10 травня 2017 року заявниця звернулася до Пологівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області для реєстрації смерті чоловіка [PERSON], проте у видачі свідоцтва про смерть їй було відмовлено, оскільки нею було надано документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Пунктом 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, визначено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085 затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до якого включено і м. Макіївка Донецької області, на території якого 26 квітня 2017 року помер [PERSON] Тому згідно з п. 1 постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року №254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», даний населений пункт відноситься до тих населених пунктів, які визнано тимчасово окупованими територіями. Відповідно до наказів Міністерства юстиції України від 25.11.2014 року №247/7 та від 17.06.2014 року № 935/5 всі органи та підрозділи, які підпорядковані Міністерству юстиції України, повинні були переміститися з тимчасово окупованих територій у населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та перереєструватись там. Тому всі акти та документи, видані органами, не переміщеними в населені пункти, на територіях яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та не перереєструвались, з 01.12.2014 року вважаються недійсними. Із пояснень представника заявниці та свідка, а також із наданої до суду копії паспорта померлого судом встановлено, що 26 квітня 2017 року у м. Макіївка Донецької області помер громадянин України [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], Україна. Довідка про причину смерті від 27 квітня 2017 року № 187, а також лікарське свідоцтво про смерть №187 від 27 квітня 2017 року, видані установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, є недійсним та не створюють правових наслідків. Тобто для проведення державної реєстрації смерті [PERSON] існують об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту смерті особи, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявниці отримати свідоцтво про смерть та здійснити її права, повязані із встановленням даного факту. На підставі викладеного,

Outcome: approved