Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що наказом директора Відокремленого підрозділу «Луганська виконавча дирекція з ліквідації шахт» Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» № 176-к від 26.11.2014 року її було звільнено з посади майстра «Служби охорони праці» шахти «Максимівська», яка знаходиться у м. Кадіївка (Стаханов) Луганської області, за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із ліквідацією шахти. Виплату заробітної плати на день її звільнення відповідач не зробив, у відповідь на заяву позивача їй було відмовлено у проведенні відповідного розрахунку, посилаючись на відсутність правових підстав, а також затверджене бюджетне фінансування для покриття зазначеної заборгованості з виплати заробітної плати, до повного повернення території ліквідованої шахти «Максимівська» (м. Стаханов Луганської області) під контроль органів державної влади України. Заборгованість з виплати заробітної плати за листопад 2014 року склала 7285,44 грн. Представник відповідача надав до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що відповідач діє у рамках чинного законодавства, в той час як вимоги позивача є безпідставними. Також вказав, що заборгованість із заробітної плати у відповідача перед позивачем виникла за період її роботи саме на шахті «Максимівська» у м. Кадіївка (Стаханов) Луганської області. Місто Кадіївка (Стаханов) Луганської області станом на час розгляду цієї справи знаходиться на тимчасово окупованій території України і у відповідності до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р місто Кадіївка (Стаханов) Луганської області входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11.2014 року «Про тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню, надання фінансової підтримки окремим підприємствам і установам Донецької і Луганської областей» та відповідно до листа Державної казначейської служби від 13.10.2014 року № 14-08/3291-22698 «Щодо дотримання бюджетного законодавства», Постанови Національного банку України від 06.08.2014 року № 466 «Про зупинення здійснення фінансових операцій» на тимчасово непідконтрольній Україні території витрати з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів, казначейське обслуговування розпорядників бюджетних коштів призупинено до повного повернення території під контроль органів державної влади України. Отже, у відповідача відсутні правові підстави здійснювати видатки (сплачувати заробітну плату) за рахунок коштів державного бюджету, без повернення території під контроль органів державної влади, де і знаходиться шахта «Максимівська» (м. Кадіївка (Стаханов) Луганської області). В судовому засіданні позивач присутня не була, надала заяву про розгляд справи без її участі. В судове засідання представник відповідача не з'явився, проте надав письмову заяву розгляд справи без його участі та письмові заперечення проти позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із копією трудової книжки серії [NUMBER], виданої на ім'я [PERSON] від 28 червня 1970 року, наказом № 31-к від 22.07.2010 року ДП «Обласна дирекція «Луганськвуглереструктуризація» було прийнято [PERSON] на посаду майстра з контролю та заміру газу л.ш. «Брянківська». В подальшому, 01.01.2011 року [PERSON] було переведено на посаду майстра служби охорони праці л.ш. «Брянківська», а 01.02.2011 - майстром служби охорони праці л.ш. «Максимівська». Згідно із наказом міністра енергетики та вугільної промисловості України від 15.05.2014 року № 358 вирішено установити, що ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» є правонаступником, зокрема, ДП «Луганськвуглереструктуризація». Відповідний запис також міститься в трудовій книжці позивача. Наказом в.о. генерального директора ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» № 1 від 16.06.2014 року вирішено створити згідно структури підприємства відокремлений підрозділ «Луганська обласна виконавча дирекція з ліквідації шахт» ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація». Відповідно до п. 5.2. копії наказу в.о. генерального директора Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» № 51 від 20.11.2014 року, попереджено працівників ВП «Луганська ВДЛШ» про їх звільнення відповідно до частини 1 статті 40 КЗпП. Відповідно до п. 6 вищевказаного наказу Директору ВП «Донецька ВДЛШ» наказано забезпечити прийняття активів і зобов'язань ВП «Луганська ВДЛШ» згідно передавальних актів. Згідно із копією трудової книжки серії [NUMBER], виданої на ім'я [PERSON] від 28 червня 1970 року, наказом директора Відокремленого підрозділу «Луганська виконавча дирекція з ліквідації шахт» Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» Балакіна Б.Г. № 176-к від 26.11.2014 року [PERSON] було звільнено з посади майстра служби охорони праці шахти «Максимівська», яка знаходиться у м. Кадіївка (Стаханов) Луганської області, за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із ліквідацією підприємства. Згідно із копією довідки про доходи, виданою Відокремленим підрозділом «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» № 04/626 від 09.11.2016 року, заборгованість з виплати заробітної плати позивачу за листопад 2014 року склала 7285,44 грн. Відповідно до копії листа Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» № 1141 від 22.12.2016 року, адресованого позивачу [PERSON], у підприємства відсутні правові підстави, а також затверджене бюджетне фінансування для покриття зазначеної заборгованості з виплати заробітної плати, до повного повернення території ліквідованої шахти «Максимівська» (м. Стаханов Луганської області) під контроль органів державної влади України. Копією ухвали від 26.01.2017 року по справі № 428/897/17 підтверджується, що позивач зверталася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення на її користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, проте судом було відмовлено у прийнятті цієї заяви. Ухвала набрала законної сили 07.02.2017 року. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд враховує, що спірним у цій справі є право позивача на виплату їй нарахованої заробітної плати за листопад 2014 року в розмірі 7285,44 грн. Згідно із ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із абзацом 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до абзацу 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦК України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 63 ГК України залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів, зокрема: державне підприємство, що діє на основі державної власності. Згідно із ч. 1-3 ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. На підставі системного аналізу вищевикладених норм КЗпП України та ЦК України суд приходить до висновку про те, що виплата всіх сум, які належать працівнику при звільненні, є обов'язком підприємства, установи або організації з якими працівник перебував у трудових відносинах станом на час його звільнення. При цьому під терміном «підприємство, установа, організація» в ст. 116 КЗпП України мається на увазі юридична особа, з якою працівник перебував у трудових відносинах станом на час його звільнення. Позивач станом на час її звільнення перебувала у трудових відносинах з відокремленим підрозділом «Луганська виконавча дирекція з ліквідації шахт» Державного підприємства «ОК «Укрвуглереструктуризація», що підтверджується записами в трудовій книжці позивача та письмовими поясненнями представника відповідача, які були надані на виконання ухвали суду. На роботу позивач була прийнята згідно із наказом ДП «Обласна дирекція «Луганськвуглереструктуризація», правонаступником якого є ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація», що знаходиться у м. Києві. Тобто, Державне підприємство «ОК «Укрвуглереструктуризація» є тією юридичною особою, у трудових відносинах з відокремленим підрозділом якої перебувала позивач станом на час її звільнення та яке має виконати відносно позивача обов'язок, передбачений ст. 116 КЗпП України в частині виплати нарахованої заробітної плати. При цьому суд звертає увагу, що відокремлений підрозділ «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» також станом на час розгляду справи знаходиться на контрольованій території України в місті Мирноград Донецької області. Суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на п. 3.11 Статуту ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація», з огляду на таке. У вищевказаному пункті Статуту визначено, що підприємство не є правонаступником збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств, що ліквідуються, які пов'язані з їх господарською діяльністю. Правові основи господарської діяльності (господарювання) встановлює Господарський кодекс України. Згідно із ч. 1 ст. 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. При цьому статтею 4 ГК України встановлено, що не є предметом регулювання цього Кодексу трудові відносини. Отже, трудові відносини згідно із законодавством України не відносяться до господарських та є предметом регулювання окремих спеціальних Законів, у зв'язку із чим ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» та її відокремлені підрозділи є правонаступником ДП «Обласна дирекція «Луганськвуглереструктуризація» в трудових відносинах. Суд також вважає необґрунтованими посилання представника відповідача на особливий порядок фінансування державного підприємства для виплати заробітної плати, адже відсутність коштів для виплати заробітної плати та проведення відповідних розрахунків не виключає відповідальності роботодавця за невиплату заробітної плати та відповідних розрахунків, що узгоджується із положенням п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13. Стосовно посилань позивача на Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595, суд зазначає наступне. Згідно із пунктами 2, 3, 4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин в листопаді 2014 року), у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи. Заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки. Суд звертає увагу, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України, визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 7 листопада 2014 року. На думку суду, посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 595, якою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, взагалі не заслуговують на увагу, оскільки діючим законодавством чітко визначений порядок оплати праці працівникам. Так, відповідно до положень ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Нормативно-правовим актом, який визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати є Закон України «Про оплату праці». В ст. ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Частиною 1 ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічна за змістом норма зазначена в ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці». В п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади» зазначено, що відповідно до ст. 8 та ст. 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії (ст.8 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України). Відповідно до ст. 21 та ч. 3 ст. 22 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. В ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Враховуючи норми Конституції України, законів, зміст рішень Конституційного Суду України, теоретичні засади науки теорії держави і права, суд першої інстанції дійшов обгрнутованого висновку, що встановлені законом права громадянина, в тому числі щодо конкретних соціальних гарантій (пенсійного та іншого соціального забезпеченні) можуть бути змінені виключно законом, а не підзаконним нормативно-правовим актом. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. На час прийняття Тимчасового порядку № 595 не введено воєнного або надзвичайного стану в державі Україна. Суд також звертає увагу, що згідно із письмовими поясненнями представника відповідача, простій на шахті «Максимівська» в листопаді 2014 року не оголошувався. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення. З метою утвердження єдності системи судів загальної юрисдикції, яка забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики (ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), суд вважає за необхідне вказати, що аналогічна судова практика щодо вирішення подібних спірних правовідносин міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 січня 2016 року по справі № 6-31052ск15 та в рішенні Апеляційного суду Луганської області від 20 липня 2015 року по справі № 425/592/15. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позов задоволено у повному обсязі і позивач була звільнена від сплати судового збору за подачу позову до суду, а отже з відповідача в дохід держави слід стягнути суму судового збору в розмірі 640 грн., тобто в розмірі мінімальної ставки судового збору за подання фізичною особою позову майнового характеру. Також, згідно із п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати на користь позивача в межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved