Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду 09 квітня 2015 року з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання недійсним договору іпотеки № 111234550003 від 02 березня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та нею, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І. в усіх його частинах. В обґрунтування вимог зазначила, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого мають сина [PERSON], [INFO]. 02.03.2007 р. між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11123455000, відповідно до якого банком було їй надано кредит у розмірі 13000 доларів США. З метою виконання забезпечення за договором між нею та банком було укладено договір іпотеки № 111234550003, предметом якого була квартира [ADDRESS], що належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 16.08.1999 р. За умов кредитного договору крім договору іпотеки додатково був укладений договір поруки № 1112345500, поручителем виступив її чоловік [PERSON] Вважає договір іпотеки № 111234550003 від 02.03.2007 р. недійсним, оскільки при його оформленні були порушені майнові права дітей в частині, що стосується права на житло. Так, орган опіки та піклування має надавати письмовий дозвіл на вчинення батьками право чинів щодо майна, що належить малолітнім. Цей дозвіл має надаватись у вигляді письмового рішення районної, районної в містах Києві та Севстополі державної адміністрації, виконавчого комітету міської, районної в містах, сільської, селищної ради на вчинення батьками правочину від імені їх малолітньої дитини. Відповідно нотаріуси мають право вимагати вказаних дозволів при вчиненні батьками дитини правочинів, передбачених ст. 71 ЦК України. В даному випадку жодного дозволу на вчинення вищезазначених дій не надавалося. Крім того, після підписання кредитного договору нею спочатку регулярно та добросовісно виконувалися зобов'язання. Однак згодом відбулася істотна зміна обставин валютного кредитного договору, які вона не могла передбачити, тому втратила можливість здійснити чергові платежі за кредитом. Звернувшись за допомогою до банку вона у відповідь нічого не отримала, лише листами банк повідомляв про існуючу заборгованість. Вона не мала можливості належним чином оцінити властивості такої фінансової послуги та можливі негативні наслідки. Відповідач надавши їй кредит в іноземній валюті переклав всі ризики, пов'язані із знеціненням національної валюти на неї, як на споживача. Тому позивач вважає наявними всі підстави для визнання в судовому порядку договору іпотеки недійсним на підставі ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому позивач вважає, що зазначеним відповідачем грубо порушені їх права на житло, тому договір іпотеки має бути визнаний недійсним, тому просить задовольнити заявлені вимоги. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] на задоволенні позову наполягав з підстав, викладених в позові, просив задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Представник відповідача Попов Є.В. позов не визнав. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Представник виконкому Довгинцівської районної у місті ради в судове засідання не з'явився. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 02 березня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - Банк) та [PERSON] (далі - Позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11123455000, відповідно до пункту 1.1. якого банк зобов'язується надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 13000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сум а кредиту дорівнює еквіваленту 65650 гривень за курсом Національного банку України на день укладання цього договору. Згідно пункту 1.2.2 кредитного договору, позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 01.03.2017 року (а.с. 13-20 - копія договору). 02 березня 2007 року між Банком, як іпотеко держателем, та [PERSON], як іпотекодавцем, було укладено договір іпотеки № 111234550003, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно - чотирьохкімнатну квартиру, розташовану на першому поверсі п'ятиповерхового житлового будинку загальною площею 60,7 кв.м. житловою площею 44,8 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Предмет іпотеки є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу від 16.08.1999 р., посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чаренцевим В.В. за р. № 2660 (а.с. 65-66,68 - копія договору, копія витягу, копія договору купівлі-продажу). Договором поруки № 11123455000П від 02 березня 2007 р. [PERSON] поручився перед Банком відповідати за невиконання [PERSON] усіх свої зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 11123455000 від 02 березня 2007 р. укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих на теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 26 - копія договору). Батьками [PERSON], [INFO], неповнолітнього на дату укладення договору іпотеки, є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12 - копія свідоцтва про народження). На ухвалу суду від 08.06.2016 р. приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І. надано копію справи стосовно посвідченого договору іпотеки № 111234550003 від 02.03.2007 р. зареєстрованого у реєстрі за № 844 (а.с. 64-94). Так, у заяві від 02.03.2007 р., посвідченої приватним нотаріусом Літвіновою І.І., [PERSON] надав згоду своїй дружині [PERSON] на передачу в іпотеку квартири [ADDRESS] та повідомив про те, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], квартири є об'єктом права їх з дружиною спільної сумісної власності як така, що набута ними за час шлюбу на спільні кошти. Однак щодо наявності у них спільних дітей віком до 18 років та повідомлення про наявність прав на вказану квартиру у їх спільних дітей чи третіх осіб, [PERSON] не заявлено (а.с. 69 - копія заяви). В довідці про зареєстрованих осіб КЖП № 15, наданій приватному нотаріусу при оформленні договору іпотеки 111234550003 від 02.03.2007 р., зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] значаться [PERSON] та чоловік [PERSON] (а.с. 87 - копія довідки). Згідно зі статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього кодексу. Так, відповідно до частини 1 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини 2, 3 статті 215 ЦК). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до частин 2 та 3 статті 12 Закону «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від 02.06.2005 № 2623-IV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно житлових приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно зі статтею 177 СК та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства»від 26.04.2001 № 2402-III батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За змістом частини 6 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо житлового приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим законом. При цьому ЦК, як і спеціальний Закон «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування житловим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей закон у редакції закону від 21.12.2010), необхідно в кожному конкретному випадку: перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Відповідно до частин 2-4 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Суд враховує що іпотекодавець не визнавала право проживання дитини в житловому приміщенні та взагалі не вказала на наявність у неї дітей віком до 18 років, про що не повідомила також і іпотекодержателя. Її чоловік [PERSON] та батько неповнолітнього на той час [PERSON] також надав письмову згоду на укладення договорів кредиту та іпотеки. Крім того, [PERSON] при укладенні договору іпотеки в абзаці другому пункту 1.3. свідчила про те, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі і дітей. Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним позивачка зазначила факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, проте не посилалася на факти порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору. За таких обставин суд не має підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, укладеному [PERSON], оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права на той час неповнолітньої дитини на користування житлом. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-3005цс15. Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише втому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Цей висновок узгоджується з Правовою Позицією Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року N 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України укладення кредитного договору щодо надання кредиту в іноземній валюті. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. У справі, яка є предметом перегляду, договір про надання споживчого кредиту укладено сторонами 02 березня 2007 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, тому банком було правомірно надано кредитні кошти в іноземній валюті на час укладення спірного договору є правильними. Спірний кредитний договір не суперечить положенням вищевказаним нормам закону або іншим нормам закону із зазначених підстав у позові, оскільки відсутні правові підстави для визнання спірного договору недійсним відповідно до положень частини першої статті 230 ЦК України як укладеного внаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договору недійсним та [PERSON] не навела доказів щодо введення її в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала.

Outcome: dismissed