Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

[PERSON], звернулася в суд з позовом про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, мотивуючи тим, що 23 серпня 2012 року в с. Грабовець Немирівського району Вінницької області померла її мати [PERSON]. На день своєї смерті [PERSON], поміж іншого майна, мала у власності дві земельні ділянки загальною площею 0,85 га на території [PERSON] сільської ради Немирівського району Вінницької області, в тому числі земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку в межах населеного пункту, та земельну ділянку площею 0,60 га цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства за межами населеного пункту, які були передані їй у приватну власність рішенням [PERSON] сільської ради Немирівського району Вінницької області від 30 травня 1995 року. За життя [PERSON] заповіту не склала, тому єдиним спадкоємцем за законом після її смерті є вона дочка померлої. [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері і оформила у встановленому законом нотаріальному порядку своє право власності на все належне [PERSON] на день її смерті майно, за винятком однієї із вказаних земельної ділянки площею 0,60 га. [PERSON] також фактично прийняла спадкову земельну ділянку площею 0,60 га, наразі обробляє її, однак не може оформити своє право власності на неї в нотаріальному порядку, оскільки [PERSON] за життя не оформила і не зареєструвала своє право власності на неї. Крім того, п.а) ч.3 ст. 22 чинного Земельного кодексу України передбачає, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, а не для ведення особистого підсобного господарства, як це було зазначено у вказаному правовстановлюючому первісному рішенні [PERSON] сільської ради Немирівського району Вінницької області від 30 травня 1995 року. Пунктом 1 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України в редакції, що діяла на момент смерті спадкодавця, установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. В звязку з цим позивачка [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,60 га цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача [PERSON] сільської ради, не зявився надав суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Суд заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, а відповідно до ч.2 ст.59 УПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивачкою в судовому засіданні не було доведено факт належності її покійній матері [PERSON] вищевказаної земельної ділянки, так як в матеріалах справи відсутня копія відповідного рішення [PERSON] сільської ради про передачу [PERSON] земельної ділянки площею 0.60 га. для ведення особистого селянського господарства. Також відсутній Державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку на імя [PERSON]. Позивачкою не проведено експертну оцінку вказаної земельної ділянки та не зазначено точну адресу її розташування. В матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову вчинення нотаріальних дій щодо оформлення спадкових прав позивачки на земельну ділянку належну [PERSON], що є підставою для звернення до суду з зазначеним позовом, адже відповідно до вимог ст.34 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтв про право на спадщину здійснюється виключно нотаріусами. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed