Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Дельта банк» про визнання недійсним кредитного договору. Позовні вимоги мотивує тим, що 16.07.2013 року нею згідно відповідної заяви №003-02809-160713 укладено кредитний договір про надання на власні потреби коштів в сумі 17177,16 грн. Зазначає, що вказаний договір укладений в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки банк не надав повну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, умов кредитування тощо. Просить суд на підставі вимог ст.203, 215 ЦК України визнати недійсним укладений між сторонами кредитний договір 003-02809-160713 від 16.07.2013 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позовній заяві. Просила суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав, зазначених в письмових запереченнях. Просив суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення. Відповідно до ст.1050 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п?ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Судом встановлено, що 16.07.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» укладено кредитний договір, за яким позивачу надано кредит у розмірі 17177,16 грн. строком на 48 місяців під 8,99 % річних шляхом перерахування вказаних коштів на відповідний розрахунковий рахунок для власних потреб (а.с. 7, ). Із змісту ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в їх системному зв'язку вбачається, що банк, які фінансова установа при видачі споживчого кредиту зобов'язаний надати споживачу усю необхідну інформацію, в тому числі і щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказувала про недотримання банком вимог вищезазначених норм закону, проте, суд вважає такі доводи безпідставними, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч.3 ст.639 ЦК України якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Вищевказаний правочин укладений сторонами у відповідності до вимог ст.634 ЦК України і являється договором приєднання, так як позивач приєднався до запропонованого договору, умови якого визначені банком у стандартних формах. Вказана обставина вбачається із заяви №003-02809-160713 від 16.07.2013 року (далі - заява від 16.07.2013 року), що підписана [PERSON] (а.с.7). Позивач у позовній заяві та її представник в судовому засіданні підтвердили факт підписання [PERSON] особисто зазначеної заяви (а.с. 2). Отже, підписавши спірний кредитний договір з додатками, позивач підтвердив своє волевиявлення на умови повернення кредиту, що конкретно зазначені у даному правочині та його додатках. Згідно п.п.1, 5.1., 5.5. заяви від 16.07.2013 року невід'ємною частиною вказаного кредитного договору являються Правила та Тарифи банку (а.с.39-54), з якими позивач попередньо ознайомлена, повністю згідна, а також отримала їх примірники, про що підписалася в заяві. Крім того, за змістом п.п. 5.6. заяви від 16.07.2013 року позивач отримала від банку інформацію, зазначену в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Із матеріалів справи також вбачається, що в якості додатків до кредитного договору позивач отримала графік погашення платежів та інформацію про сукупну вартість кредиту (а.с.7, 55). За таких обставин суд вважає, що банк належним чином з дотриманням вимог закону при укладенні кредитного договору повідомив позивача про усю необхідну інформацію щодо кредиту. Крім того, позивач, підписавши заяву та отримавши кредитні кошти, вчинив дії, що свідчать про прийняття ним умов кредитного договору, оскільки, [PERSON] неодноразово сплачувала наявну у неї кредитну заборгованість, що вбачається із довідки про заборгованість та виписки банку про рух коштів по рахунку (а.с.32-38). Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що всупереч ст. 60 ЦПК України позивач та його представник не довели та не підтвердили жодними належними та допустимими доказами факт умисного приховування чи ненадання працівниками банку будь-якої інформації, яка впливає на вчинення оспорюваного правочину. Отже, при укладенні оспорюваного позивачем правочину, суд не вбачає порушень вимог ст. ст.203 - 210, 215, 216, 1054 Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», а тому приходить до висновку що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог. Оскільки, в задоволенні позову відмовлено, то суд не вирішує заяву банку, подану в порядку ст..1057-1 ЦК України.

Outcome: dismissed