Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини її неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] після смерті їх батька [PERSON] . В обґрунтування заявленого позову позивачка зазначає, що [INFO] року загинув [PERSON] . Після його смерті [INFO] в позивачки народилась двійня [PERSON] і [PERSON] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.04.2017 року встановлено факт батьківства [PERSON] відносно дочок позивачки. З причин, важких життєвих обставин позивачка змогла в інтересах дітей звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після їх батька тільки 15.03.2018 року. На підставі ст. 1272 ЦК України просить суд задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог. Зазначила, що важко хвора, і бажає щоб діти вступили у спадок і мали якесь житло. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання особисто не з`явились, надали до суду відзиви на позовні заяви, в яких просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідачів - [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що підстав для задоволення позовних вимог немає, оскільки взагалі відсутній спір. У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши надані докази. Суд приходить до наступного. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого Харківським міським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 28.11.2017 року. Після його смерті в нього народились доньки [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідно до свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , виданих Дзержинським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції 05.05.2017 року, а також рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2017 року по справі № 638/2516/17. Судом досліджено витяг зі Спадкового реєстру № 51245084 від 15.03.2018 року, відповідно до якого встановлено, що після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Калініченко було відкрито спадщину та видані свідоцтва про право на спадщину батькам померлого [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 54/02-31 від 29.03.2018 року [PERSON] відмовлено в видачі свідоцтв про право на спадщину неповнолітнім дітям у зв`язку з тим, що вчинення такої нотаріальної дії суперечить законові та подані не всі відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами ст. 1216-1301 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною 1 статті 1222 ЦК України встановлено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В ч. 1 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Ч.4 ст.1268 ЦК України встановлює, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Статтею 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Ч. 3 ст. 1272 ЦК України допускає, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно ст. 1280 якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці, вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. За таких обставин, суд дійшов висновку, що у відповідності до ч.4 ст. 1268 ЦК України неповнолітні діти позивачки [PERSON] та [PERSON] вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті їх батька [PERSON] . А тому немає підстав для визначення [PERSON] додаткового строку для прийняття спадщини її дочками. За п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові - на позивача На підставі викладеного,

Outcome: dismissed