Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користування та розпорядженні належним їй житловим приміщенням шляхом примусового виселення та визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину на праві власності належить житловий будинок садибного типу по [ADDRESS]. 20 грудня 2012 року на прохання чоловіка, [PERSON], вона зареєструвала його у своєму будинку. 22 березня 2013 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про розірвання шлюбу з [PERSON]. Причиною розірвання шлюбу позивач вважає зловживання відповідачем алкогольними напоями, образи на її адресу та фізичне насильство з його боку. Окрім того відповідач в поривах гніву шкодить майно, яке знаходиться в будинку. Рішення Верхньодніпровського районного суду про розірвання шлюбу набрало законної сили 25 вересня 2013 року. Позивач зазначає, що останні два тижні до подання позовної заяви змушена з дітьми жити у своїх батьків, оскільки в вересні 2013 року чоловік вкотре її побив, наніс щонайменше 30 ударів кулаком в усі частини тіла, сильно розбив обличчя, що підтверджується медичним висновком від 17 вересня 2013 року. У зв'язку з чим позивач зверталася за медичною допомогою та міліції. Неодноразово просила відповідача виселитися з будинку, проте він робити це добровільно не бажає. У зв'язку з чим позивач вважає, що порушується її право власності та просила суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй майном, а саме будинком [ADDRESS] шляхом примусового виселення [PERSON] з даного будинку та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги. Суду пояснила, що вона розірвала шлюб з [PERSON], а тому не бажає з ним жити. Позивач вважає, що вона має право жити в своєму будинку з дітьми, проте не може цього зробити через протиправну поведінку відповідача по відношенню до неї. Вона не заперечує, що її колишній чоловік був зареєстрований в її будинку за її згодою, проте жити надалі разом в одному будинку вони не можуть, оскільки вона боїться за своє здоров'я та життя, вона боїться з ним бачитись, оскільки, як у шлюбі такі і після розірвання шлюбу відповідач неодноразово її бив, погрожував фізичною розправою. Випадки побиття були неодноразовими, проте вперше до міліції звернулася вже після розірвання шлюбу, оскільки не хотіла цю інформацію розголошувати. Вважає, що чоловік може жити зі своїми батьками, оскільки вона змушена разом зі своїми дітьми живе у своїх батьків, маючи власне житло. Позивач підтвердила, що має ключі від будинку, проте не приходить туди, коли знає, що її колишній чоловік не на роботі, оскільки боїться з ним зустрічатися. В письмових поясненнях наданих суду позивач зауважила, що саме протиправна поведінка відповідача по відношенню до неї є підставою для його виселення у відповідності до ст. 116 Житлового кодексу УРСР. Також позивач підтвердила, що забрала з міліції заяву про її побиття вже після першого судового засідання в цій справі, оскільки відповідач впевнив її, що виселиться з будинку, якщо вона забере заяву в міліції. Відповідач та його представник позов не визнали, проти задоволення позовних вимог заперечували. Відповідач суду пояснив, що він разом з позивачем жили в цьому будинку з 2005 року, він його ремонтував, переобладнав. Відповідач підтвердив, що позивач пішла з дітьми з будинку у вересні 2013 року після сварки з ним. Факт побиття не заперечував. Він не бажає виселятися з будинку, оскільки бажає зберегти сім'ю та жити разом зі своїми дітьми. Також відповідач зауважив, що не чинить позивачу перешкод у доступі до будинку та вона в будь-який час може туди приходити і там жити, проте вона сама не бажає цього. Представник відповідача зауважив, що не має жодних правових підстав для задоволення позову, оскільки відповідач не шкодить будинок та меблі, а навпаки ремонтував його та покращував умови життя в ньому. Якщо навіть і мали місце випадки побиття відповідачем своєї дружини, що на думку представника, може траплятися в будь-якій сім'ї, проте заходи громадського впливу до відповідача не застосовувались, а тому не має підстав для виселення відповідача у відповідності до ст. 116 Житлового кодексу УРСР. Також необґрунтованими, на його думку, є вимоги позивача про визнання [PERSON] втративши право користування житлом, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону. Третя особа, Державна міграційна служба у Дніпропетровській області в особі Верхньодніпровського ДМС України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи без її участі (а.с.19). Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. 28 жовтня 2005 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. На підставі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2013 року шлюб між ними було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 25 серпня 2013 року (а.с. 9-10). [PERSON] є власником житлового будинку садибного типу по [ADDRESS]. За її згодою 20 грудня 2010 року [PERSON] був зареєстрований в даному будинку. Діна обставини визнані сторонами, а тому у відповідності до ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи в суді позивач не проживає у власному будинку, відповідач залишився в ньому жити навіть після розірвання шлюбу, з чим позивач не погоджується та просить суд його виселити. Отже, предметом спору в даній справі є право користування [PERSON] житловим будинком [ADDRESS], який належить його колишній дружині, [PERSON] та його право проживати в ньому. Виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді даної справи предметом доказування є підстави для позбавлення права на житло у відповідності до положень Житлового кодексу УРСР та втрата права користування житлом у відповідності до ст. 71 Житлового кодексу УРСР та ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України. У відповідності до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], як колишній член сім'ї власника, [PERSON], користується на законних підставах житловим будинком по [ADDRESS], оскільки був зареєстрований там за її згодою. В той же час згідно зі ст. 157 Житлового кодексу УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу УРСР якщо наймач, член його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є рідною сестрою позивача. Сестра неодноразово телефонувала їй раніше і розповідала, що її бив чоловік. Коли до них приходили, були присутні як [PERSON] кидався з кулаками на сестру. Неодноразово бачила синці на сестрі, проте вона мало що розповідала. Вже після розірвання шлюбу сестра прийшла до неї вся побита та розповіла, що її побив колишній чоловік. З цього часу [PERSON] забрала дітей та переїхала до батьків, а відповідач залишився жити в її будинку. [PERSON] звернулася до міліції, проте відповідач попросив її забрати заяву та пообіцяв виселитися з будинку, проте цього не зробив. Свідок підтвердила, що відповідач ремонтував будинок, сестра має ключі до будинку, проте туди не ходить, коли там є відповідач, оскільки боїться його. У відповідача є можливість жити у своїх батьків. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є чоловіком сестри [PERSON]. Пригадує випадок, ще коли [PERSON] та [PERSON] були у шлюбі, коли зателефонувала [PERSON] та попросила про допомогу, оскільки її зараз вб'є чоловік. Бачив, що в неї були синці на шиї, можливо її душив відповідач. Такі випадки були неодноразові. З [PERSON] неодноразово розмовляли і [PERSON] батьки та його батьки також, на що він обіцяв, що виправиться. Вже після розірвання шлюбу до них вночі прийшла [PERSON] вся побита, сказала, що це її побив відповідач. Після цього вона звернулася до міліції та переїхала з дітьми до батьків, а [PERSON] залишився жити в її будинку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є матір'ю позивача. [PERSON] проживала в будинку [ADDRESS] ще до шлюбу, а в 2005 році вони стали проживати там разом з [PERSON]. Знає, що він бив [PERSON] неодноразово, поводить себе агресивно. Бачила побої на ній. Зараз донька з дітьми проживає разом із нею, а її колишній чоловік залишився проживати в будинку. Донька не викликала міліцію раніше, оскільки чоловік забирав в неї телефон. Зараз вона не повертається в свій будинок, оскільки боїться відповідача. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є батьком [PERSON], підтвердив, що [PERSON] неодноразово телефонувала йому та просила забрати сина, розповідала, що в них були скандали, проте він ніколи не бачив, щоб його син бив позивача. Йому відомо, що у вересні 2013 року позивач потрапила до лікарні і того часу вона не проживає у своєму будинку. На його думку, вона сама не хоче туди повертатися, а їй ніхто не забороняє. Син залишився проживати в її будинку, оскільки власного житла не має, живе там вже 8 років. Згідно з повідомленням Верхньодніпровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 23 січня 2014 року 16 вересня 2013 року до Верхньодніпровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області звернулася [PERSON] із заявою про те, що 15 вересня 2013 року близько 22.00 години за місцем її мешкання її побив колишній чоловік [PERSON] Дані відомості було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013040430001786 за фактом заподіяння легких тілесних ушкоджень. 22 жовтня 2013 року [PERSON] звернулася до прокурора Верхньодніпровського району із заявою про припинення подальшого розгляду справи у зв'язку з чим кримінальне провадження було закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (а.с.37). Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 103 від 17 вересня 2013 року при судово-медичному обстеженні [PERSON] в неї виявлені ушкодження у вигляді синців на шкірі верхніх та нижніх повік обох очей, лівій завушній ділянці, синці та садна на шкірі носу, крововилив на шкірі перехідної обвідки обох губ, саден на шкірі в ділянці правого ліктьового суглоба, які відносяться до легких тілесних ушкоджень та могли утворитися від дії тупого твердого предмета або предметів, давність їх утворення може відповідати терміну, вказаному в описовій частині, тобто 15 вересня 2013 року (а.с.13-15). Отже в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] неодноразово застосовував до [PERSON] фізичне насильство, як під час шлюбу так і після його розірвання, що підтверджується показаннями свідків та письмовими доказами. При цьому суд приймає до уваги, що свідки [PERSON] та [PERSON] не заперечили факти побиття, а лише зазначили, що не були присутні під час цих подій. З урахуванням вищевикладеного, суд

Outcome: partial