Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON] третя особа Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в якому просила суд визначити місце проживання їх спільних з відповідачем дітей - неповнолітнього [PERSON] [INFO] та малолітнього [PERSON] [INFO] за місцем проживання їх матері (позивача), а також стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей по 2000 грн. на кожного щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що з 31.07.2004 р. із відповідачем знаходилась у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 21.05.2020р. рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова. У шлюбі сторони мають двох дітей [PERSON] та [PERSON] , яких позивачка дуже любить, має з ними стійкий психоемоційний зв`язок, приділяє весь свій час вихованню дітей. У той же час, як зазначає позивач, відповідач нехтує сімейними цінностями, чинить щодо позивача психологічне насильство, погрожує, що забере від неї дітей і продасть їх спільний будинок без згоди позивача, виховує у дітей неповагу до матері, тощо. Вказує, що здатна самостійно без участі відповідача забезпечити належне піклування, виховання та розвиток дітей, забезпечити їм належний рівень життя. Щодо стягнення аліментів, позивач зазначає, що починаючи з квітня 2020 року відповідач не сплачує кошти на утримання дітей, хоча у нього є реальна можливість їх сплачувати. Просить суд стягнути аліменти у твердій грошовій сумі по 2000 грн. на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. В якості правового обґрунтування позову посилається на ст.ст. 54, 141, 160, 161, 180, 181, 182, 184, 191 СК України, положення Декларації прав дитини. Згідно відзиву на позовну заяву, представник відповідача адвокат Головко І.В. спростовує твердження позивача щодо нехтування відповідачем сімейними цінностями, вчинення психологічного насильства, погрожувань, що забере від позивача дітей, виховування у дітей неповаги до матері, тощо. Зазначає, що неповнолітня дитина [PERSON] згідно закону має право самостійно обирати своє місце проживання, а відносно малолітнього [PERSON] зазначає про відсутність підстав для визначення судом його місця проживання, оскільки сторони фактично проживають в спільному житловому приміщенні за однією адресою, що виключає правову можливість визначення судом місця проживання дитини разом з матір`ю. Щодо стягнення аліментів зазначає про неможливість їх стягнення з відповідача також з підстав спільного проживання сторін на одній житловій площі. У якості правового обґрунтування посилається на ст.160, 161, 181 СК України. Просись відмовити у задоволенні позовних вимог. Згідно відповіді на відзив від позивача, остання спростовує твердження відповідача про їх спільне проживання на одній житловій площі, посилається на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова по справі №638/18376/19 про розірвання шлюбу, яке як зазначає позивач встановлює преюдиційний факт їх окремого проживання, вказує, що відповідач постійно змінює місце свого проживання у зв`язку з чим між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання дітей. Посилається на правові висновки ВСУ у справі № 357/7976/18, що місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Також вказує, що оскільки відповідач змінює своє місце проживання, проживає окремо від дітей це не може слугувати підставою для звільнення його від обов`язку утримувати дітей. Просить задовольнити позов у повному обсязі. Згідно письмових пояснень третьої особи, Департамент служби у справах дітей ХМР підтримує позовні вимоги [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , у зв`язку з тим, що позивач виконує свої батьківські обов`язки, створені належні умови для проживання дітей. До письмових пояснень надали Висновок про визначення місця проживання дитини з додатками. Просили розглядати справу без участі представника третьої особи. \~\~\~\~\~\~ В судовому засіданні по суті справи 23.02.2021 року були присутні: позивач та її представник адвокат Романаускас Володимир, відповідач та його представник адвокат Головко І.В., представник третьої особи . Також у присутності представника органу опіки та піклування був допитаний свідок неповнолітній [PERSON] . \~\~\~\~\~\~ Позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі, надали відповідні пояснення та підтримали письмові пояснення згідно позовної заяви та відповіді на відзив. Позивач пояснила, що дітям требо проживати разом, оскільки вони тісно пов`язані один з одним, мають спільні інтереси. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову у повному обсязі, надали відповідні пояснення та підтримали письмові пояснення згідно відзиву на позовну заяву. Представник відповідача пояснив, що суд при розгляді спору про визначення місця проживання малолітньої дитини повинен виходити перш за все з інтересів самої дитини, думка якої не була отримана під час розгляду справи. Згідно пояснень свідка [PERSON] , яка була допитана за заявою сторони позивача, остання є сусідкою сторін по справі, спілкується періодично з останніми, вказує, що їй відомо про сімейний конфлікт між позивачем та відповідачем з приводу дітей. Зазначає, що відповідач постійно займається вихованням дітей, приділяє їм належну увагу. Спростовує твердження позивачки про налаштування відповідачем дітей проти їх матері, вчинення щодо дітей психологічного насильства, тощо. Підтвердила про факт спільного проживання позивача та відповідача у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно пояснень свідка неповнолітнього [PERSON] , який був допитаний за заявою сторони позивача та у присутності в судовому засідання представника органу опіки та піклування, останній зазначив, що у разі окремого проживання його батьків (сторін по справі) він хоче проживати разом з батьком. Підтвердив факт його спільного проживання разом з матір`ю, татом та рідним братом у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Спростовує твердження його мати про налаштування батьком проти неї, вчинення психологічного насильства, агресії, тощо. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України, частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення\~ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст.\~13,\~43,\~81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Судом розглядом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який зареєстровано 31.07.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дебальцівського міського управління юстиції Донецької області, який було розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.05.2020 року по справі №638/18376/19 яке набуло чинності. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей дітей - неповнолітнього [PERSON] [INFO] та малолітнього [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження. Згідно договору купівлі-продажу від 03.03.2007 року відповідач є власником 37/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 03.03.2007 р. посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Грішаковою О.В. за №1201. Право власності зареєстровано КП «Харківське МіськБТІ» 23.03.2007 року. Згідно довідки про склад сім`ї від 04.12.2019 року за адресою спільного житлового будинку зареєстровані позивач та двоє спільних з відповідачем дітей. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідним штампом в його паспорті. Позивач, відповідач та їх двоє дітей після розірвання шлюбу та по даний час фактично проживають за адресою житлового будинку: [ADDRESS] , що підтверджується поясненнями свідків та не спростовується позивачем (згідно тексту позовної заяви). Суд відхиляє твердження сторони позивача щодо преюдиційного факту окремого проживання сторін, встановленого у рішення Дзержинського районного суду м. Харкова по справі №638/18376/19 про розірвання шлюбу, оскілки даний факт не був предметом розгляду даної справи та не міститься у резулятивній частині рішення суду. Згідно ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. У той же час, ч.3 ст.160 СК України встановлено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується також із п. 18 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Як встановлено матеріалами справи, на час розгляду справи [PERSON] виповнилося 14 років, отже, позовні вимоги щодо визначення місця його проживання у судовому порядку не ґрунтуються на нормі закону та задоволенню не підлягають. Щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] суд зазначає наступне. Нормами ч.1 ст.160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Отже, правовою підставою для вирішення судом спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини є окреме проживання батьків дитини на час розгляду справи судом, тобто їх проживання у різних будинках, квартирах, тощо. Як було встановлено судом під час розгляду справи та не спростовується позивачем, сторони та їх діти спільно проживають за однією адресою: [ADDRESS] . Нормами Сімейного кодексу України не визначено правових підстав вирішення судом спору щодо місця проживання малолітньої дитини за умови спільного проживання її батьків та самої дитини. Окрім того, як вбачається з правових висновків ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі (ухвала від 06.12.2017 р., справа №499/1034/16-ц), при розгляді справ, щодо місця проживання малолітньої дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Отже, враховуючи відсутність в матеріалах справи думки малолітнього [PERSON] щодо його бажання проживати з матір`ю окремо від батька, а також встановленого факту спільного проживання сторін за однією адресою суд відмовляє позивачу що визначення місця проживання малолітньої дитини. Щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналіз норм глави 15 СК України дає підстави зробити висновок, що утримання дитини є обов`язком обох батьків, а право на стягнення аліментів на утримання дитини виникає у того з батьків, з яким постійно, окремо від іншого батька проживає дитина. Допитаний в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] зазначив, що батько та мати удвох купляють продукти та спільно приймають участь у необхідних сімейних витратах на життя. Вказані обставини свідчать про наявність домовленості сторін щодо способу утримання їх дітей. Враховуючи факт спільного проживання сторін по справі суд не має правової можливості вирішення питання про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей, у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині не ґрунтуються на нормі закону та задоволенню не підлягають. \~\~\~\~\~\~ \~\~\~На підставі ст. 258,263 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed