Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Черкаська міська рада, Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» про виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності. В обґрунтування позову вказує, що відповідно до Договору дарування частки нежитлових приміщень від 24.06.2014 року № 2482 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.06.2014 року вона - [PERSON] є власником 1/20 частини 1-го поверху в нерухомому майні - нежитлових приміщень гуртожитку № 2-11, розташованих за адресою: [ADDRESS] , загальною площею приміщень - 40,8 м2. З врахуванням нових власників на даний час право власності за вказаними приміщеннями зареєстровано за такими особами: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказує, що для оформлення права власності на приміщення у неї (позивачки) виникла необхідність в виділі її частки в натурі з об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності. З цією метою вона (позивачка), як співвласник майна, звернулася до нотаріуса для укладення договору про виділ частки з об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності позивачів (відповідачів). Частку, яку вона (позивачка) хоче виділити в натурі, становить 1/20 частини приміщення першого поверху № 2-11, загальною площею 40,8 м2, загальною балансовою вартістю 10546 грн. Також вказує, що для укладення відповідного договору КП «ЧООБТІ» надано їй висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки 1/20 частини приміщення (приміщення першого поверху № 2-11, загальною площею 40,6 кв.м.) з об`єкта нерухомого майна. З зазначеного висновку слідує, що за технічними показниками 1/20 частина об`єкта є відокремленою і може бути виділена в натурі. Виділення частки не перешкоджає праву користування нежитловими приміщеннями іншими співвласниками. З метою укладення нотаріального договору про виділ частки з об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності він (позивач) письмово звернувся до всіх співвласників нерухомого майна - нежитлових приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS] , загальна площа приміщень - 40,6 м2 з пропозицією до 31.12.2018 року письмово повідомити про свою згоду (незгоду) чи готовність на укладення нотаріально посвідченого договору про виділ частки - 1/20 з об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності [PERSON] . Однак станом на момент звернення до суду з даним позовом жодної відповіді від співвласників нею не отримано. Також вказує, що на даний час між ними, як співвласниками цього майна, непорозумінь та суперечок з приводу користування, утримання та збереження цього майна не виникало і досягнута угода про спосіб виділення в натурі її частки із сумісного володіння. На даний час між приміщеннями, які належать їй на праві спільної часткової власності, та приміщеннями, які належать відповідачам на праві спільної часткової власності, стоять стіни (перегородки), проведені окремі комунікації, у кожного свій вхід до приміщення. Тож приміщень, якими вона користується разом з відповідачами спільно - немає. Тому вважає, що об`єкт нерухомості, що знаходиться в загальній частковій власності, можливо розділити без втрати його цільового використання, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 183 ЦК України, характеризує об`єкт нерухомого майна в цілому, як річ, яка є подільною. Крім того, вказує, що частка, яку вона просить виділити їй, є відокремленою, тому її виділ в натурі є можливим. Виділення частки не перешкоджає праву користування приміщеннями іншим співвласникам. А тому, просить виділити їй в натурі, як окрему одиницю (1/1) - окремий об`єкт нерухомості, частку спільного майна, яка становить 1/20, що відповідає 40,6 м2 від загальної площі і складається з нежитлових приміщень 1-го поверху будівлі № 2-11, загальною площею 40,6 м2, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Також просить припинити право спільної часткової власності [PERSON] на нежитлові приміщення 1-го поверху будівлі № 2-11, загальною площею 40,6 м2, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.02.2019 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.07.2019 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. В судове засідання 15.01.2020 року позивачка [PERSON] не з`явилася, але 14.01.2020 року подала до суду клопотання в якому просила розглядати справу у її відсутність. В підготовчому судовому засіданні 23.07.2019 року відповідачка [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнала та не заперечувала проти їх задоволення. В судове засідання 15.01.2020 року відповідачка [PERSON] не з`явилася, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку. В судове засідання відповідачка - [PERSON] не з`явилася, до початку розгляду справи подала до суду заяву від 24.06.2019 року, в якій просила справу розглядати за її відсутності, в якій також одночасно вказує, що не заперечує проти задоволення позову. В судове засідання відповідач - [PERSON] не з`явився, до початку розгляду справи подав до суду заяву від 27.06.2019 року, в якій просив справу розглядати за його відсутності, в якій також одночасно вказує, що не заперечує проти задоволення позову. В судове засідання відповідачка - [PERSON] не з`явилася, до початку розгляду справи подала до суду заяву від 11.07.2019 року, в якій просила справу розглядати за її відсутності, в якій також одночасно вказує, що не заперечує проти задоволення позову. В судове засідання відповідач - [PERSON] не з`явився, до початку розгляду справи подав до суду заяву від 01.07.2019 року, в якій просив справу розглядати за його відсутності, в якій також одночасно вказує, що не заперечує проти задоволення позову. В судове засідання відповідач - [PERSON] не з`явився, до початку розгляду справи подав заяву від 02.07.2019 року, в якій просив справу розглядати за його відсутності та одночасно вказував, що не заперечує проти задоволення позову. В судове засідання відповідач [PERSON] , представник третьої особи Черкаської міської ради, представник третьої особи - КП «ЧООБТІ» не з`явилися, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту для даних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що позивачці [PERSON] на підставі Договору дарування частини нежитлових приміщень від 24.06.2014 року на праві власності належить 1/20 частина нежитлових приміщень гуртожитку 2-ого поверху №4-1, 4-2, загальною площею 77,5 кв.м., приміщення 1-ого поверху №1-24, 2-5, 2-20, 2-8, 2-11, 1-9, 1-10, 1-11, 1-12, 1-22, 1-23, загальною площею 678,2 кв.м. та підвалу №I, II, III, IV, V, VI, VII, що знаходиться у [ADDRESS] , а саме: приміщення 1-ого поверху №2-11, загальною площею 40,8 кв.м. (а.с. 8). Вказане також стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по реєстрацію права власності №23395422 від 24.06.2014 року та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №170959270 від 19.06.2019 року, №170935955 від 19.06.2019 року (а.с. 9, 176-181). Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №1709635955 від 19.06.2019 року право власності за вказаними приміщеннями зареєстроване також за відповідачами: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки майно є у спільній частковій власності (а. 176-181). Звертаючись з даним позовом до суду позивачка [PERSON] вказує про те, що таке звернення зумовлене необхідністю виділення в натурі об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності, задля подальшого оформлення права власності на таке приміщення. Також вказує, що з метою укладення нотаріального договору про виділ частки з об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності вона зверталася до всіх співвласників нерухомого майна нежитлових приміщень, однак відповіді співвласників не отримала. Отже в добровільному порядку з іншими співвласниками майна не може вирішити питання виділу своєї частки 1/20 частини з нерухомого майна нежитлових приміщень гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , що є у спільній частковій власності з припиненням права спільної часткової власності. Статтею 328 КПК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. У статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення згідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів всіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Співвласникам, як і кожному окремому власнику речі, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох і більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися, розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Відповідно до частини 2 статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таким чином, виділ у натурі частки із майна, що є об`єктом спільної часткової власності, може мати місце лише у випадку, якщо частка, яка підлягає виділу, після цього не втратить своїх властивостей і основного призначення. Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно ч. 1 ст. 158 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. У відповідності до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Як вбачається із системного аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, він дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності, із самостійним окремим виходом. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику частка, якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. При цьому суд звертає увагу, що слід враховувати, що після виділу частки із спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється та іншим власникам, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему водопостачання, водовідведення, опалення, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою КМУ від 08.12.2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них». На обґрунтування своїх позовних вимог позивачкою надано завірену нею копію технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , з якого вбачається, що після реконструкції має вихід та складається із: житлової кімнати 18,9 кв.м., кухні-студії 12,9 кв.м., санвузла 5,1 кв.м., коридору 3,7 кв.м., всього 40,6 кв.м. Загальна площа приміщення становить 40,6 кв.м. (а.с. 37-39 том 2). Крім того, на обґрунтування позовних вимог позивачкою надано копію рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради №1150 від 28.11.2014 року про дозвіл [PERSON] на перепланування та переобладнання приміщень у гуртожитку по [ADDRESS] , а саме: влаштування однокімнатної квартири за рахунок приміщення №2-11 загальною площею 40,8 кв.м. (а.с. 40 том. 2). Таким чином після перепланування та переобладнання приміщень, які перебувають у спільному користуванні 1-ого поверху гуртожитку по [ADDRESS] шляхом облаштування однокімнатної квартири, вбачається, що спірна квартира має іншу площу (40,6 кв.м.), ніж зазначено в Договорі дарування частини нежитлових приміщень від 24.06.2014 року (40,8 кв.м.). Крім того, із матеріалів справи на вказані перепланування та перебудову відсутня завірена відповідно до вимог закону документація на перепланування та переобладнання нежитлового приміщення 1-ого поверху у гуртожитку по [ADDRESS] у житлове, окрім рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради №1150 від 28.11.2014 року про дозволу на таке перепланування та переобладнання. Статтями 363, 367 ЦК України передбачено, що поділ (виділ частки) майна, що є об`єктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників. Виходячи зі змісту цих норм, поділ (виділ частки) є можливим якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку. Під час вирішення зазначених спорів суди повинні враховувати роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року N 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок». Зокрема, виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз`яснень, що містяться в п. 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи із змісту ст. 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. З матеріалів справи не вбачається, що кожній із сторін можливо виділити відокремлену частину гуртожитку з самостійним виходом (квартиру). Крім того, матеріали справи і не містять доказів, як б підтверджували факт того, що виключається можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-якої частини із приміщень їх спільної власності у вказаному гуртожитку. Разом з тим, звертає увагу і на те, що питання виділу майна у натурі із частки майна, що є у спільній частковій власності, носить договірний характер з метою врахування інтересів всіх співвласників майна, і його вирішення в судовому порядку допускається лише у виключних випадках, а саме у разі порушення, невизнання чи оспорення прав одного із співвласників іншими. В даному випадку позивачкою [PERSON] не доведено порушення, невизнання чи оспорення його прав як співвласника майна, іншими відповідачами - співвласниками, якими, як вбачається із їх письмових заяв на адресу суду, визнаються позовні вимоги, що не перешкоджає сторонам виконати вимоги закону та добровільно укласти спільний договір про поділ майна. Крім того, між ними співвласниками підписано спільну заяву про згоду на виділ частки [PERSON] з об`єкту спільного нерухомого майна, що також вказує на відсутність спору про право (а.с. 30 том 2). А відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, відповідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. А тому, з огляду на викладене, враховуючі наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] про виділ у натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed