Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним позовом до ТОВ «Техмолпром». В позовній заяві посилалася на те, що з 13 березня 2013 року по 8 лютого 2016 року працювала у відповідача на посаді маслороба 3-го розряду, а 8 лютого 2016 року. На день звільнення відповідач заборгував їй заробітну плату в сумарному розмірі 6271 грн. 54 коп. При звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку по заробітній платі, а також не компенсував 4 дні невикористаної відпустки у розмірі 533,33 грн. В звязку з цим просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, а також середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 3000 грн. та моральну шкоду, завдану несвоєчасною виплатою заробітної плати, яку позивач оцінила у 5000 грн. Під час судового розгляду справи позивачка свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.35), позовні вимоги не визнав, по суті позову пояснив, що виплата заробітної плати [PERSON] була проведена за ініціативою відповідача 21 березня 2016 року повністю, в т.ч. компенсація за невикористану відпустку. Також вважав, що підстав для стягнення з підприємства середнього заробітку за час затримки розрахунку немає, оскільки позивач у день звільнення не працювала, а потім вимог про розрахунок перед ТОВ «Техмолпром» не ставила, подання ж позовної заяви до суду не може розглядатись як така вимога, оскільки є складовою судової процедури, а не цивільних правовідносин. Тому відповідно і зобовязання з виплати належних сум в розумінні трудового законодавства не настало і вимога про виплату компенсації за затримку розрахунку в розумінні ст.117 КЗпП України не підлягає задоволенню. Також просив відмовити у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено її наявність, причинно-наслідковий звязок з діями відповідача та не обґрунтовано її розмір. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.41). Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що позивач працювала у відповідача з 13.03.2013р. по 08.02.2016р. на посаді маслороба 3-го розряду маслоробного цеху Шишацької виробничої дільниці, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.4) та копіями трудових договорів від 13.03.2013р. (а.с.47-49) і 31.08.2013р. (а.с.50-52). Як вбачається з розрахункових листків за період з березня 2013 року по січень 2016 року, наданих позивачем, відповідачем несвоєчасно проводилась виплата заробітної плати позивачу, внаслідок чого постійно існувала заборгованість по заробітній платі, яка станом на кінець січня 2016 становила 3439,42 грн. Згідно розрахункового листка за лютий 2016 року і довідки про доходи [PERSON], наданих відповідачем (а.с.43-45, 54-55), за лютий 2016 року позивачу належить до виплати заробітна плата в сумі 707,80 грн. в т.ч. компенсація невикористаної відпустки 521,52 грн.. Таким чином, розмір заробітної плати, який належав до виплати позивачу при звільненні, складав: 3439,42 грн. + 707,80 грн. = 4147,22 грн. Відповідно до виписки по картковому рахунку [PERSON], виданої ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.56-58) відповідачем 21.03.2016 року було перераховано позивачу заробітну плату на загальну суму 2173,22 грн. Доказів перерахування решти заборгованості відповідачем не надано, отже з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість із заробітної плати в сумі 1974,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Позивачка у день звільнення не працювала, що вона підтвердила у судовому засіданні, отже відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню. Доказів того, що позивач предявляла відповідачу вимогу про розрахунок, нею відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.60 ЦПК України не надано, отже суд вважає що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України не підлягає до задоволення. Оскільки у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати позивачка змушена була докладати додаткові зусилля для організації свого життя, не могла належним чином оплачувати комунальні послуги (а.с.59), в звязку з чим переносила моральні страждання, відповідно до ст. 2371 КЗпП України вимога про стягнення моральної (немайнової) шкоди підлягає до задоволення. При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди позивачу суд враховує характер та обставини заподіяння такої шкоди, тривалість і наслідки порушення права позивача, характер та тривалість її моральних страждань у звязку із порушенням її права та викликаної цим необхідності докладати додаткових зусиль до організації свого життя, а також враховує вимоги розумності і справедливості. З цих підстав суд вважає, що заявлена вимога [PERSON] підлягає до часткового задоволення в сумі 800 грн. Відповідно до ст.ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial