Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду із позовом про встановлення факту належності будинку та визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 09 січня 2015 року помер [PERSON], який був її батьком. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з прибудовою, що знаходиться по вул. Миргородська, 14 в с.Зуївці, Миргородського району, який належав йому на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.1996 року, та земельної ділянки розміром - 3,9977 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради Миргородського району Полтавської області, кадастровий №5323282400:00:005:0094, яка належала померлому [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 111558. Після смерті батька у встановлені законодавством строки вона прийняла спадщину у вигляді земельної ділянки розміром - 3,9977 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради Миргородського району Полтавської області, кадастровий №5323282400:00:005:0094, яка належала померлому [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 111558, про що свідчить витяг із Спадкового реєстру. Інші спадкоємці [PERSON] та [PERSON] відмовилися від отримання спадщини на користь позивача, про що зазначено в свідоцтві про право на спадщину за законом. Нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок з прибудовою, в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності спадкодавця на домоволодіння, в звязку чим вона звернулася до суду з позовом. В ході судового розгляду позивач доповнила позовні вимоги та просила встановити факт належності на праві власності спадкодавцю [PERSON] домоволодіння по вул. Миргородській,14, в с. Зуївці Миргородського району, оскільки останній виконав умови договору купівлі-продажу від 25.06.1996 року, та сплатив 50% вартості будинковолодіння в сумі 59000000 крб., однак право власності на домоволодіння на своє імя не зареєстрував. Позивач [PERSON] в судовому засідання підтримуючи уточнені позовні вимоги просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позові. Представник відповідача [PERSON] сільської ради в судове засідання не зявився, в своїй заяві просив справу розглядати у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с. 26,32,75). Свідки [PERSON] та [PERSON] стверджували, що їм достовірно відомо, що [PERSON] проживав в будинку, який був збудований КСП «Росія» та на передодні проведення грошової реформи сплатив 50% вартості будинку, як і було передбачено договором купівлі-продажу домоволодіння. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду, як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Судом встановлено, що 09.01.2015 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.3). Відповідно до свідоцтва про народження позивачка [PERSON] є дочкою померлого [PERSON] (а.с.6). За життя [PERSON] придбав житловий будинок з прибудовою, що знаходиться по вулиці Миргородська, 14 в селі Зуївці, Миргородського району, на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Миргородської державної нотаріальної контори [PERSON] з умовою сплати 50% його вартості на протязі 15 років (а.с.4-5). Також померлому належала земельна ділянка розміром 3,9977 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради Миргородського району Полтавської області, кадастровий №5323282400:00:005:0094, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 111558 виданого та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 010454500455 у Миргородському районному відділі земельних ресурсів Полтавської області 11.10.2014 року. Яку відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом прийняла [PERSON], тому що інші спадкоємці [PERSON] та [PERSON] відмовилися від отримання спадщини на користь позивача, про що зазначено в свідоцтві про право на спадщину за законом (а.с.7,8). Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок №14 по вулиці Миргородська с. Зуївці Миргородського району Полтавської області до складу домоволодіння (садиби) входить житловий будинок прибудова, споруди (а. с. 13-15). Правовстановлюючий документ на імя спадкодавця на вказане будинковолодіння відсутній, що підтверджується постановою приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу [PERSON] від 26.02.2016 року (а.с. 9). Згідно довідки ДКП «Миргородтехінвентаризація» від 16.02.2016 року право власності на будинковолодіння по вул. Миргородській,14, в селі Зуївці, Миргородського району згідно реєстраційного посвідчення від 09.01.1996 року зареєстровано за КСП «Росія» (а.с.12). Однак відповідно довідки виданої КСП «Росія» №187 від 30.08.1996 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.06.1996 року, [PERSON] на протязі червня - серпня 1996 року повністю сплатив кошти в сумі 59000000 карбованців за куплений ним житловий будинок у КСП «Росія» (а.с.66). Враховуючи вищевикладене суд вважає встановленим факт належності на праві власності [PERSON] будинковолодіня по вулиці Миргородській,14, в с. Зуївці Миргородського району Полтавської області, який має юридичне значення для позивача, так як дозволяє скористатися правом на спадкування майна відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України. Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Спадщина може бути визнана відумерлою та передана у комунальну власність в порядку визначеному ст. 1277 ЦК України і тому саме сільська рада за місцем відкриття спадщини є відповідачем по справі. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 8 ЦК України та ст. 8 ЦПК України передбачають застосування аналогії закону: якщо цивільні відносини не врегульовані Цивільним кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно розяснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», розяснено у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб(не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Суд, заслухавши позивача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не суперечить закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позов підлягає до задоволення. В звязку з задоволенням позову, судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з розяснень п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства про розгляді справ у суді першої інстанції», де вказано, що витрати на оплату судового збору в повному обсязі покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки.

Outcome: approved