Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], в якому просила розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований 18.05.2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №678; неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON] [PERSON], [INFO], залишити на проживання з нею; при реєстрації розірвання шлюбу прізвище Позивача «Рибковська» не змінювати на дошлюбне. Позов мотивовано тим, що подружнє життя в них з Відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя, а також Позивач зазначила, що протягом останніх двох років вони з Відповідачем не проживають разом, шлюбних відносин не підтримують та спільного господарства не ведуть. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася та подала заяву до суду, за змістом якої позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити, а справу розглянути у її відсутності. Не заперечувала щодо розгляду справи в заочному судовому засіданні ( а.с. 17). Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими конвертами з кореспонденцією суду, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому порядку місця проживання Відповідача та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання» ( а.с. 22,27). Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, зважаючи на заяву Позивача, в якій вона не заперечувала проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, Судом встановлено наступне. Згідно до свідоцтва про одруження серії 1-НМ № 035775 від 18.05.2007 року сторони зареєстрували шлюб 18.05.2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №678 ( а.с. 4). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження серія 1-НМ №065857 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції 18.05.2007 року) та [PERSON] [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження серія 1-НМ № 119491 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції 24.03.2009 року). Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом предявлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. В ході розгляду справи Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, примирення між подружжям та збереження сімї не можливе та це буде суперечити інтересам та волі обох сторін. При зазначених обставинах Суд дійшов висновку, що сімя розпалася остаточно і шлюб існує формально. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей». В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, заяв від сторін про надання терміну судом на примирення не поступало, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сімю не бажають, Суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, Суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. В позовній заяві Позивач просила про залишення неповнолітніх дітей на проживати після розірвання шлюбу з нею, від Відповідача не поступало заперечення щодо задоволення заявленої вимоги, а тому неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON] [PERSON], [INFO], слід залишити на проживання з матірю [PERSON]. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За змістом позовної заяви, Позивач виявила бажання у разі розірвання шлюбу залишити прізвище «Рибковська». Враховуючи зазначене, Суд дійшов висновку, що при реєстрації розірвання шлюбу Позивачу слід залишити прізвище «Рибковська». На підставі вищенаведеного, відповідно до ч.3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved