Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із зазначеним позовом, обґрунтовуючи заяву тим, що 21 жовтня 2016 року Маневицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного ТУЮ у Волинській області було зареєстровано шлюб позивача з відповідачем, актовий запис № 95. Від даного шлюбу у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . З часом спільне подружнє життя сторін погіршилося, спільне проживання стало неможливим. Відповідач належної участі в утриманні дитини не приймає, позивач змушена самостійно утримувати дочку матеріально. Збереження шлюбу [PERSON] вважає недоцільним, оскільки це суперечить її інтересам та інтересам дитини, а тому просила шлюб розірвати та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дочки в розмірі ј частки від всіх його доходів (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з наведених у позові підстав. Відповідач позов визнав частково. Щодо розірвання шлюбу не заперечив, однак вважає, що оскільки участь в утриманні доньки приймає та надає відповідні кошти, позовні вимоги в частині стягнення аліментів є необґрунтованими. Заслухавши пояснення позивачки та відповідача, їх доводи та заперечення, повно і всебічно дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається зі змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом установлено, що сторони перебувають у шлюбі з 21 жовтня 2016 року, який зареєстровано Маневицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис № 95, та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 21 жовтня 2016 року, що підтверджується матеріалами справи. Від даного шлюбу у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] (а.с. 4, 5). В судовому засіданні позивачка пояснила, що на даний час шлюбні відносини з відповідачем припинені, вони протягом тривалого часу не ведуть спільного господарства, оскільки разом не проживають. Відповідач своїми поясненнями підтвердив, що шлюбно - сімейні відносини припинені і тому просив шлюб розірвати. Враховуючи зазначені обставини та вказані норми права, особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, суд приходить висновку про доцільність розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Щодо позовної вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів з [PERSON] , суд вважає доцільним зазначити наступне. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. За змістом ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду із відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). Положеннями частини третьої ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12 червня 2018 року батьком [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] - відповідач у справі (а.с. 5). З пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що на даний час донька проживає разом з матір`ю. Статтею 182 вищевказаного Кодексу унормовано, що при визначені розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом встановлено, що матеріальне становище [PERSON] , реальна спроможність сплачувати аліменти, повна працездатність та вік дозволяють йому утримувати дитину, а тому відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дочки в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, який є достатнім з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 червня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття. Крім того, суд звертає увагу, що надання малолітній дитині матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дитину. Згідно ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З цих підстав, суд вважає доцільним за вибором позивача її прізвище залишити - « [PERSON] ». На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає до негайного виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.ст. 56, 110, 112, 113, 180-182, 192 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved