Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним вище позовом, який неодноразово уточнювався, згідно останніх уточнень від 28.07.2014 року, позивачка просила суд стягнути на її користь з Товариства з обмеженою відповідальністю «Корисне харчування» (далі - ТОВ «Корисне харчування») заборгованість по заробітній платі за липень-серпень 2013 року у розмірі 5.360,00 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 20.449,00 грн., компенсацію за відпустку в розмірі 3.718,00 грн., вихідну допомогу в розмірі 5.777,00 грн. та моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 10.000,00 грн., а також просила внести зміну до запису в трудову книжку: «Звільнена за власним бажанням «з дати проведення розрахунку по заробітній платі, компенсації відповідно до рішення суду». В обґрунтування своїх вимог, позивачка зазначила наступне. 10 жовтня 2011 року вона була прийнята на роботу в ТОВ «Корисне харчування» в якості бухгалтера по обліку товарно-матеріальних цінностей на невизначений строк. При укладанні договору сторони дійшли згоди про заробітну плату, яка відповідно до домовленості становила 4.000,00 грн. на місяць. В середині серпня 2013 року [PERSON] запросили в кабінет фінансового директора [PERSON], яка повідомила, що її штатна одиниця бухгалтера скорочується і запропонувала написати заяву про звільнення; таким чином роботодавець зробив пропозицію про розірвання трудового договору. На думку позивачки, в даному випадку мало місце скорочення штатної одиниці, так як після її звільнення функції бухгалтера були розподілені між працівниками бухгалтерії. В своєму позові, [PERSON] зазначає, що з 01 липня 2013 року адміністрація не виконувала своїх зобов'язань по виплаті заробітної плати, порушуючи цим умови трудового договору, тому, з урахуванням вимоги адміністрації про звільнення, 21 серпня 2013 року вона написала заяву про звільнення за власним бажанням, хоча фактично була звільнена у зв'язку зі скороченням штату і за вимогою роботодавця. Позивачка пояснила, що 21.08.2013 року фінансовий директор на її заяві про звільнення наклав резолюцію «звільнити» і пояснив, що вона звільнена та може одержати розрахунок і трудову книжку. За розрахунками позивачки, на час її звільнення роботодавець повинен був нарахувати та виплатити їй заробітну плату в розмірі - за липень 4.000,00 грн., за серпень - 3500 грн., а всього 7.500,00 грн., а також компенсацію за невикористану відпустку з жовтня 2011 року по серпень 2013 року, всього за 21 місяць, в розмірі 7.000,00 грн. Із запропонованим Відповідачем розрахунком позивачка не погодилася та відмовилася отримувати нараховані ним кошти, що стало підставою для відмови в отриманні трудової книжки. При цьому, як зазначає позивачка, директор наказала їй здати перепустку на пункт охорони, що [PERSON] і зробила. Враховуючи ці обставини, позивачка вважала себе звільненою з 21 серпня 2013 року, а 23 серпня 2013 року прийшла до відповідача з письмовою заявою про видачу трудової книжки і відповідної заробітної плати, однак на пункті охорони її не пропустили до адміністрації, у зв'язку з відсутністю перепустки. На письмове звернення, 11.09.2013 року позивачка одержала від відповідача письмове повідомлення про те, що звільнена за прогули відповідно до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України з 21.08.2013 року, так як не відпрацювала два тижні після написання заяви про звільнення. Однак, на думку [PERSON] таке рішення роботодавця не тільки не відповідає обставинам, які передували цьому, а й було прийнято з порушенням закону, так як згоди профсоюзного органу на таке звільнення не було, пояснень з цього приводу вона не надавала. Також, позивачці було відмовлено у внесенні змін до трудової книжки, а саме: зазначити підставу звільнення - п. 1 ст. 36 КЗпП України, а не п.4 ст. 40 КЗпП України. Таким чином, на дату звільнення Відповідачем, на думку позивачки, не було виконано вимоги ст. ст. 44, 83, 115, 235 КЗпП України, а саме: не здійснено повний розрахунок з працівником на день його звільнення. В обґрунтування завдання позивачці моральної шкоди, остання зазначила наступне. Наслідком вказаних вище дій були: нервове потрясіння, тяжке моральне переживання, у зв'язку з відсутністю матеріального забезпечення, пов'язаного з невиплатою заробітної плати і компенсацій, втрата суспільних та соціальних зв'язків. В судовому засіданні позивачка та її представник позов, уточнений 28.07.2014 року, підтримали та просили суд задовольнити повністю, представник відповідача проти задоволення позову заперечував, надав письмові заперечення на позов, згідно яких Товариство з обмеженою відповідальністю «Корисне харчування» заперечує проти заявленого [PERSON] позову, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з урахуванням наступного. Відповідач згоден виплати Позивачці заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3860,15 гривень, без врахування обов'язкових відрахувань, про яку було повідомлено [PERSON], однак остання відмовилася її отримувати. Що стосується заробітної плати у сумі 4.000,00 гривень на місяць, ініціювання Роботодавцем в особі фінансового директора [PERSON] розірвання трудового договору, з написанням Позивачкою заяви про звільнення, наявності тиску з боку Відповідача для зобов'язання написати заяву про власне звільнення, то позивачем не надано належних доказів з приводу таких тверджень. Також, представник відповідача в своїх запереченнях посилається на відсутність будь-яких розрахунків з боку позивача, відсутність [PERSON] на робочому місці після написання заяви про звільнення, про що було складено акти, які стали підставою для звільнення за прогули, отримання позивачкою часткового розрахунку при звільненні. З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, а сторонами не заперечувалося, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 10.10.2011 року на посаді бухгалтера, що підтверджується копією наказу № ПП/К-0145 про прийняття на роботу від 10.10.2011 року, за підписом директора ТОВ «Корисне харчування». Згідно ч. 3 ст. 24 КЗпП України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. На цій посаді [PERSON] виплачували заробітну плату (без урахування податків та інших соціальних відрахувань), яка згідно довідки про середню заробітну плату (дохід) від 16.01.2014 року № 5, за період з січня 2013 року по липень 2013 року становила 1.500,00 грн. на місяць. Наказом № ПП/К-0303 від 30.08.2013 року [PERSON] було звільнено з 21.08.2013 року згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули. Встановлено, що позивачка працювала 21.08.2013 року, а на заяві [PERSON] про звільнення за власним бажанням від 21.08.2013 року міститься резолюція датою складання заяви про звільнення з 04.09.2013 року. З пояснень [PERSON] слідує, що 21.08.2013 року їй повідомили, що вона звільнена з цього дня та може отримати розрахунок і трудову книжку. Представник відповідача в своїх запереченнях, в обґрунтування звільнення позивачки за п. 4 ст. 40 КЗпП України посилається на те, що вона не відпрацювала два тижні після складання заяви про звільнення за власним бажанням, не з'являлася на роботу, що підтверджено відповідними актами. Натомість, письмових пояснень від [PERSON] про причини неявки на робоче місце роботодавець не зажадав. Однак, дані твердження спростовуються матеріалами справи та пояснення позивачки, а саме: з'явитися на роботу вона не могла, так як у неї була відсутня перепустка, а наказ № ПП/К-0303 про звільнення [PERSON] датовано 30.08.2014 року та зазначено дату звільнення 21.08.2013 року. Тобто, наказ про звільнення було винесено до закінчення двох тижнів відпрацювання (04.09.2013 року, як зазначено в заяві про звільнення). Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року (далі - Постанова), сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП). Таким чином, в даному випадку мало місце звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України, а не п. 1 ст. 36 КЗпП України, як зазначає позивач. Пунктом 12 Постанови визначено, що по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору, що свого підтвердження в даній справі не знайшло. Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України: «При звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму». Проте, відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, не повідомив позивача в письмовому вигляді про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, та не здійснив виплату заробітної плати за липень та серпень 2013 року. Зазначені обставини підтверджуються поданими відповідачем розрахунково-платіжними відомостями за липень-вересень 2013 року, а також викладеними у запереченнях на позов аргументами. Крім того, у судових засіданнях представник відповідача не заперечував факт невиплати позивачу заробітної плати за липень - серпень 2013 року, пояснюючи це тим, що позивачка відмовилася її отримувати, так як була з нею незгодна та кошти у розмірі 3.504,27 грн., з урахуванням утримань, були за депоновані. Згідно довідки-розрахунку заборгованості по заробітній плата на день звільнення від 16.01.2014 року № 6, заборгованість по заробітній платі за липень 2013 року склала 341,27 грн., за серпень 2013 року - 3.860,15 грн., яка включає компенсацію на невикористану відпустку у розмірі 2.788,72 грн., без врахування утримань. Відповідно до положень ст. 115 КЗпП України, «Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки». Отримання позивачкою заробітної плати у розмірі 4.000,00 грн. за липень 2013 року та 3.500,00 грн. за серпень 2013 року матеріалами справи не підтверджено та стороною суду не доведено. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (ч. 1 ст.83 КЗпП України). Згідно положень ст. 21 Закону України «Про відпустки»: «Порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України», а саме - Постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до положень п. 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд, на підставі ст. 117 КЗпП, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до Постанови КМУ № 100, розраховується за останні два місяці роботи та складає: (1.500,00 грн.+3.860,15 грн.) / (23 роб. дні + 15 роб. днів) = 956,12 грн. / 38 роб. дні = 141.06 грн. З 21.08.2013 року по 28.07.2014 року минуло 239 робочих дні. Таким чином, середній заробіток за весь період розрахунку складає: 141.06 грн. * 238 днів = 33.572,28 гривень. Також слід зазначити, що згідно п. 18 Постанови, якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Для стягнення вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України, необхідною умовою в даному випадку є припинення трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, чого позивачем суду доведено не було, так як заява була подана про звільнення за власним бажанням без зазначення причин. Що стосується питання отримання трудової книжки, слід зазначити наступне. Відповідно до п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58, пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Позивачка також просить стягнути з відповідача завдану їй моральну шкоду в розмірі 10.000,00 грн., так як в день її звільнення та до сьогодні з нею не проведений повний розрахунок, що спричинило їй моральні страждання та переживання. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, суд, враховуючи вимоги розумності і справедливості, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, в розмірі 500,00 грн. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI (зі змінами), ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 395 (триста дев'яносто п'ять) гривень 75 (сімдесят п'ять) копійок. Згідно з положеннями ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, який набрав чинності з 01.01.2012 року, - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. [PERSON] був укладений договір з адвокатом [PERSON] про надання правової допомоги від 20.08.2013 року, про що зазначено у квитанціях № 2 від 20.08.2013 року № 5 від 07.10.2013 року. Згідно цих квитанцій, за надання правової допомоги [PERSON] сплатила 2.000,00 (дві тисячі) гривень. Згідно печатки, [PERSON] має свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю [NUMBER]. Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2013 рік», який складає 1.218,00 грн. на грудень 2013 року - липень 2014 року, то вартість одного часу роботи адвоката складає не більш 487,20 грн. З урахуванням кількості судових засідань, кількості клопотань, уточнень до позову, запитів і інших документів, що були виготовлені та надані представником позивача, суд приходить до висновку, що витрати на правову допомогу не перевищують граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою, встановлених діючим законодавством України та підлягають задоволенню у повному обсязі, згідно наданих квитанцій.

Outcome: partial