Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка настала [INFO] , місце смерті - місто Донецьк Донецької області. В обґрунтування заяви зазначено, що 26.03.1994 року заявником було укладено шлюб з [PERSON] . До недавнього часу заявник проживала в м. Ясинувата Донецької області, проте була змушена переїхати в м. Харків, де наразі і мешкає за адресою: [ADDRESS] . [INFO] чоловік заявника [PERSON] помер. Після його смерті заявник звернулась до Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Харківській області, щоб зареєструвати смерть чоловіка, проте отримала відмову у проведенні державної реєстрації смерті від 27.08.2019 року, оскільки надала документи, форма яких не має юридичної сили на території України. У зв`язку з цим, заявник не може отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 10.09.2019 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі. В судовому засіданні заявник [PERSON] подану заяву та викладені в ній доводи підтримала в повному обсязі. Крім того, [PERSON] , допитана за її згодою в якості свідка, надала показання, згідно яких [PERSON] був її чоловіком, проживали вони в м. Ясинувата Донецької області. У двір їх будинку потрапив снаряд, у зв`язку з чим чоловік отримав травму від вибуху снаряду, захворів на менінгіт. В лікарні пролежав близько 5 місяців. Свідок чергувала з матір`ю чоловіка [PERSON] в лікарні, в палаті у чоловіка, по 2 дні. Чоловік помер [INFO] , в той день чергувала у лікарні мати чоловіка. Медичних документів не залишилось. Свідоцтво про смерть чоловіка було видано на українському бланку незаконно утвореним органом, який знаходиться на тимчасово окупованій території України, а саме ДНР, оскільки свої бланки на той момент у них були відсутні. В той же час, заявнику відмовлено в Україні в реєстрації смерті чоловіка, оскільки незважаючи на те, що свідоцтво видане на українському бланку, воно видане органом, який знаходиться на тимчасово окупованій території України, а саме ДНР. Представник заінтересованої особи - Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином, причини не явки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність, суду не надав. [PERSON] , допитана в судовому засіданні за її згодою в якості свідка, показала, що є матір`ю померлого [PERSON] , а заявник є її невісткою. З приводу обставин смерті сина зазначила, що останній проживав в м. Ясинувата Донецької області. У двір їх будинку потрапив снаряд, у сина була травма від вибуху снаряду, він захворів на менінгіт. Син хворів півроку і помер. Свідок особисто чергувала в лікарні, коли її син помер. [PERSON] помер в лікарні в м. Донецьк, медичні документи не збереглись. [PERSON] , допитана в судовому засіданні за її згодою в якості свідка, показала, що є дочкою померлого [PERSON] , а заявник є її матір`ю. Зазначила, що батько помер [INFO] в лікарні в м. Донецьк Донецької області, оскільки хворів близько півроку на менінгіт. Свідок була особисто присутня на похованні батька. Суд, заслухавши пояснення заявника, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно довідки № 6330-5000187205 від 03.09.2019 року, виданої УПСЗН Московського району м. Харкова, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3). Судом встановлено, що 26.03.1994 року [PERSON] , [INFO] , уродженцем м. Ясинувата Донецької області, укладено шлюб з [PERSON] , [INFO] , уродженкою м. Ясинувата Донецької області, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 26.03.1994 року Ясинуватським міськвідділом реєстрації АГС Донецької області, актовий запис № 49 (а.с. 5). Заявником надано копію Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 09.02.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ясинувата реєстраційної служби Ясинуватського міськрайонного управління юстиції в Донецькій області, згідно якого [PERSON] помер [INFO] у віці 39 років, в м. Донецьк Донецької області (а.с. 4). Як вбачається з матеріалів справи, 27.08.2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області винесено відмову у проведенні державної реєстрації народження № 9267/15.1-04-01, в якій зазначено, що заявником для підтвердження факту смерті [PERSON] пред`явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року з № 1150/13024. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Пунктом 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року № 52/5, встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актом цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. Згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. У зв`язку з тим, що смерть [PERSON] настала на тимчасово окупованій території України, суд приходить до висновку щодо неможливості отримання заявником лікарського свідоцтва про смерть встановленого зразка, виданого компетентним органом державної влади України. Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Оцінюючи надані заявником докази, суд керується таким. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої статті 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України Частиною першою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», яким врегульовано особливості статусу тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Згідно ч. 2 ст. 9 вказаної Закону, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Як вбачається з роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в інформаційному листі щодо окремих питань застосування Закону України від 4 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду відповідної категорії справ. Крім того, суд враховує, що згідно положень ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Вказане завдання превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Враховуючи вказані вище положення законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, завдання забезпечення справедливості цивільного судочинства та гарантування прав і свобод осіб, які проживають на тимчасово окупованій території, а також оцінюючи зібрані у справі докази як окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку щодо доведеності факту смерті [PERSON] та наявності підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved