Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивує тим, що вона одружилася з [PERSON] , [INFO] , 10 лютого 1996 року, шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської Ради . Від шлюбу в сторін народилось троє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] , та син - [PERSON] , [INFO] . Під час спільного проживання виявилося, що у подружжя різні погляди на життя, що відображалося зокрема у відсутності порозуміння між ними, недбайливим ставленням з боку відповідача до позивачки та неповагою, із-за чого часто виникати конфліктні ситуації та сварки. З 2013 року сторони проживають окремо.У зв`язку з цим, шлюбні стосунки були фактично припинені. Позивачка переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі.За наведених обставин шлюб носить лише формальний характер, примирення між сторонами неможливе, сім`я фактично розпалась, в зв`язку з чим виникла необхідність в юридичному оформленні їх розлучення. Просить суд, шлюб, укладений між ними розірвати. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили суд такий задовільнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. Заслухавши позицію позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , дошлюбне прізвище « [PERSON] », одружилася з [PERSON] , [INFO] , 10 лютого 1996 року. Шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської Ради 10.02.1996 р., актовий запис за №61, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . Від шлюбу в сторін народилось троє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджуєтеся свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Судом встановлено, що подружжя не підтримує шлюбно-сімейних відносин з 2013 року, з цього часу спільне господарство не ведуть, проживають окремо і їх шлюб існує лише формально. Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.112 ч.2СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З`ясувавши фактичні обставини справи, дійсні причини позову, суд у відповідності до ст.112 Сімейного Кодексу України вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, а тому згідно вимог ч.3 ст. 105 СК України даний шлюб слід розірвати. Частиною 2 статті 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до повного задоволення.

Outcome: approved