Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який згодом уточнила, посилаючись на те, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 січня 2014 року стягнуто з [PERSON] на її користь загальну суму боргу 128404грн. 92коп. та судові витрати в розмірі 1555грн. 96коп., а всього - 129960грн. 88коп. Станом на 9 жовтня 2018 року рішення було частково виконано, стягнуто 58870грн. 15коп., але залишилася заборгованість в сумі 71090грн. 73коп. Вважає, що із вказаної заборгованості відповідачка повинна сплатити їй 282108грн. 35коп. різниці в курсі долару США з часу прийняття рішення, 908208грн. як 10 відсотків в місяць від суми заборгованості за період з січня 2014 року по жовтень 2018 року, 1500грн. витрат на оплату оцінки майна, 1039грн. витрат на виготовлення копій документів. Також просила стягнути з відповідача 25583грн. 62коп. із її заробітної платні яку вона отримала в листопаді - грудні 2016 року. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідачки у судове засідання надав відзив на позов, просив справу розглядати без участю відповідача та його представника. У відзиві позовні вимоги не визнав частково, посилаючись на те, що гроші в борг позивачка передала у 2012 році, а з позовом звернулася у 2018 році, тому просить застосувати строк позовної давності. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Перевіривши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і такими, що має бути задоволеним частково. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 січня 2014 року стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] загальну суму боргу 128404грн. 92коп. та судові витрати в розмірі 1555грн. 96коп., а всього - 129960грн. 88коп. (а.с.6) Згідно наданих доказів - листа виконавчої служби станом на 9 жовтня 2018 року залишилася заборгованість в сумі 71090грн. 73коп. (а.с.7). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. З огляду на зазначене, установивши, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 січня 2014 року стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] загальну суму 129960грн. 88коп. і таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов`язанням, суд доходить висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов`язань, при тому саме в валюті України. Ці зобов`язання відповідач належним чином виконала частково, станом на 9 жовтня 2018 року залишалась заборгованість в сумі 71090грн. 73коп. Вже станом на 3 грудня 2018 року заборгованість склала 46879грн. 23коп. Тривале невиконання відповідачкою свого зобов`язання дає підстави для стягнення на користь позивачки інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 відсотків річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. Таким чином, задоволенню підлягають вимоги позивачки у вигляді стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат із суми 71090грн. 73коп. за період з 26 травня 2014 року (коли рішення суду набрало законної чинності) по 3 грудня 2018 року, коли заборгованість змінилась. Три відсотка річних за вказаний період складають 13 відсотків від загальної суми (3 відсотка х 4,5 рока), що складає 9597грн. 25коп. (71090грн. 73коп. х 3 відсотка). Інфляція, згідно офіційної інформації уряду України за вказаний період склала 223,1 відсотка, що складає збитки в сумі 87512грн. 69коп. (71090грн. 73коп.х223,1 відсотка - 71090грн. 73коп.) Саме в цих розмірах позовні вимоги підлягають задоволенню. Вимоги щодо стягнення курсової різниці не підлягають задоволенню, тому що стягнення було визначено в валюті України, законом передбачено лише стягнення інфляційних збитків, розмір яких встановлений вище. Також не підлягає стягненню 10 відсотків за місяць, тому що законом передбачено стягнення три відсотка річних, розмір яких визначений вище. Також не підлягають стягненню з відповідача 25583грн. 62коп. із її заробітної платні яку вона отримала в листопаді - грудні 2016 року, тому що ця сума входить до загальної суми боргу. Відповідно до частини першої ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В порушення вимог ст.81 ЦПК України відповідач не надав суду жодного доказу належного, допустимого та достовірного у відповідності до ст.ст.77-79 ЦПК України щодо заперечень на позовні вимоги, посилання на пропуск строку позовної давності не можуть бути взяті до уваги, тому що вони стосуються вимог по розпискам за 2012 рік, а вимоги позивача базуються на зобовязанні, яке виникло в 2014 році після прийняття рішення суду, а до цих вимог позивач не просив застосовувати позовну давність. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.141 ЦПК України та відносить до них 1500грн. витрат на оплату оцінки майна (а.с.4), 1039грн. витрат на виготовлення копій документів (а.с.17) на загальну суму 2539грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Також з відповідача підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого позивач звільнена по закону (а.с.5), на загальну суму 971грн. 10коп. пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial