Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та зобов`язати Бершадську міську раду зняти його з реєстрації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником приватного будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.04.2019 № 162289887. В будинку крім позивачки зареєстровані колишній чоловік позивачки - [PERSON] [INFO] , донька - [PERSON] [INFO] . Необхідно зазначити, що відповідач, втратив право власності на вищевказаний житловий будинок на підставі мирової угоди, яка затверджена ухвалою суду від 22 травня 2017 року по справі № 126/415/17. Відповідач не проживає в даному будинку протягом останніх 3 років, особистих речей його в даному будинку немає, будь-якої зацікавленості з його боку відносно проживання в даному будинку немає, але він зареєстрований в належному позивачці будинку, хоча фактично проживає в іншому місці. Позивачка, [PERSON] , через канцелярію суду надала письмову заяви про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність. Відповідач, [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи не надав. Представник Бершадської міської ради - міський голова Кольченко М..І. надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність. Згідно ст. 223 ч.4 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги, що відповідач, [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши заочне рішення. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.04.2019 № 162289887. В поданій позовній заяві позивач зазначає, що відповідач не проживає в даному будинку протягом останніх 3 років, особистих речей його в даному будинку немає, будь-якої зацікавленості з його боку відносно проживання в даному будинку немає, але він зареєстрований за вказаною адресою, хоча фактично проживає в іншому місці, що підтверджується копією домової книги та довідкою Бершадської міської ради Вінницької області від 19.04.2019 року за № 523. У добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов`язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. У той же час, умови збереження житла за цивільним законодавством визначаються строками встановленими за згодою сторін, абсолютне право власності на житло не обмежується ні строками, ні територією. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.» Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до абз. 2 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом заняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жили приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення право власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичною особою померлою». Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що оскільки факт відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації понад 1 рік встановлено, а визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням має для позивача як власника житла важливе юридичне значення, позов слід задовольнити. На підставі ст.ст. 391, 405 ЦК України, ст.ст.71, 72, 78 ЖК УРСР,

Outcome: approved