Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області, про визнання договору дарування недійсним. В позові вказувала, що 22.10.2009 року між нею та [PERSON] було укладено договір дарування належної їй квартири №1 у будинку №4, розташованого у м. Вижниця Чернівецької області по вул. О. Кобилянської. При укладанні договору відповідач обіцяв їй, що буде доглядати за нею до самої смерті, надавати потрібну матеріальну допомогу, оскільки вона має маленьку пенсію та що квартира буде у її розпорядженні до самої її смерті. Вона є тяжко хворою людиною і тому гостро потребує догляду та допомоги в тому числі матеріальної, які сподівалася отримати з боку відповідача. Однак у березні 2015 року відповідач відмовився від всіх даних їй обіцянок, а вона звернулася до юриста, який пояснив, що внаслідок укладення договору дарування квартира перейшла у власність відповідача і жодних обов'язків у відповідача щодо її утримання не виникло. Вона не може погодитися з цим тому, що на момент укладання договору відчуження квартири була впевнена, що обов'язок відповідача доглядати за нею закріплений даним договором чи то витікає з нього, як наслідок. До укладання оскаржуваного договору була у нотаріуса і їй було роз'яснено, що існує такий договір, після укладання якого майно переходить у власність іншої сторони по договору, а та сторона зобов'язана здійснювати довічний догляд. Тому при укладанні договору між нею та відповідачем була переконана, що укладають саме такий договір. Тепер знає, що спочатку її нотаріус консультував щодо договору довічного утримання, а фактично був укладений договір дарування. Самі по собі назви договорів їй ні про що не говорять, оскільки вона юридично неосвічена і не розуміє ні їх значення, ні правові наслідки. При укладанні договору добросовісно помилялася, а саме неправильно сприймала предмет та інші умови договору, оскільки не мала наміру передавати безкоштовно квартиру у власність відповідача, а сподівалася саме на те, що коли передасть у власність відповідача квартиру, у нього виникнуть зобов'язання по догляду за нею та наданні довічного матеріального забезпечення у вигляді житла, харчування тощо, тобто інакше вона б наполягала на укладанні саме договору довічного утримання, а не договору дарування. Крім того, і до і після укладання спірного договору дарування проживала та проживає в цій квартирі. Там була та є зареєстрованою і ніколи не було й мови про те, щоб виселятися. Сам відповідач постійно говорив та й це співпадало з його діями, що він буде її забезпечувати. Він дійсно, добровільно надавав матеріальну допомогу - давав гроші на ліки, яких вона постійно потребує, на продукти харчування, ходив в магазин та аптеку за необхідним. Однак це тривало не постійно і з березня 2015 року сама про себе дбає. В той же час відповідач не наполягає на її виселенні, тільки говорить, що не має можливості її забезпечувати. Це стало підставою звернення до нього з вимогою показати укладений договір і він надав його копію, з якої зрозуміла, що весь цей час вона помилялася, оскільки вважала, що між ними укладено договір довічного утримання. Таким чином, щойно дізнавшись про прикру помилку, якої припустилася, змушена звернутися в суд. Правовим наслідком визнання оспорюваного недійсним правочину, вчиненого під впливом помилки, є повернення сторін до первісного стану. Просила визнати недійсним договір дарування квартири №1 у м. Вижниця Чернівецької області по вул. О. Кобилянської, 4 від 22.10.2009 року укладений між нею та [PERSON], внаслідок помилки із застосуванням наслідків недійсності правочину - скасуванням державної реєстрації договору дарування і поновлення за нею право власності на квартиру №1 у м. Вижниця Чернівецької області по вул. О. Кобилянської, 4. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлений позов підтримала, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що 22.10.2009 року у приватного нотаріуса Вижницького районного нотаріального округу [PERSON] разом з матір'ю, [PERSON], оформили та підписали документи щодо відчуження її квартири. Нотаріус зачитувала матері спірний договір, а він нічого проти не мав. Потім зареєстрували у Вижницькому РБТІ. У них з матір'ю була домовленість про укладення договору довічного утримання, однак був укладений та підписаний договір дарування. Після укладення договору дарування у квартирі не проживав, там проживала та проживає його мати [PERSON] Ключі вона не передавала. Також зазначив, що його мати [PERSON] закінчила два класи і є неписемною. Третя особа - приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] в судове засідання не з'явилася, будучи належно повідомленою про місце, день та годину слухання справи, в адресованому суду клопотанні просила виключити її з числа третіх осіб, справу розглядати без її участі. Суд, заслухавши представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що 22.10.2009 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір дарування квартири серія ВМК №801522, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар квартиру №1, яка складається з однієї житлової кімнати загальною площею 27,40 кв.м, в тому числі житловою площею 12,70 кв.м, що знаходиться в м. Вижниця на вул. О. Кобилянської, 4, Вижницького району Чернівецької області. Договір підписаний сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] 22.10.2009 року та зареєстрований в реєстрі за №1122, що підтверджується його копією та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24464779 від 16.11.2009 року, виданого ДКП «Вижницьке РБТІ». Згідно договору, його прочитано нотаріусом вголос, підписано в присутності нотаріуса, особу сторін встановлено, їх дієздатність та належність [PERSON] квартири, що відчужується, перевірено. З даних копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку №4, квартира 1 по вул. О. Кобилянської в м. Вижниця вбачається, що у вказаній квартирі зареєстрована лише [PERSON], [INFO] з 28.12.1979 року. Технічний паспорт на вказану квартиру виготовлений на [PERSON], що підтверджується його копією. [PERSON], [INFO] зареєстрована та проживає на даний час в м. Вижниця по вул. О. Кобилянської, 4/1, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області №729 від 22.02.2016 року та копією її паспорту. Оплату комунальних послуг здійснює позивач [PERSON], що підтверджується копіями розрахункових книжок та копіями квитанцій про оплату. Відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає в [INFO], що підтверджується копією його паспорту серія КЛ018247, виданого 06.06.2014 року Личаківським РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області. [PERSON] народилася 23.10.1934 року, що підтверджується копією її паспорту серія КР 697248, виданого 22.03.2002 року Вижницьким РВ УМВС України в Чернівецькій області та копією свідоцтва про її народження серія ЯЭ №442403 від 01.08.1956 року. Також з показів допитаного в якості свідка [PERSON] встановлено, що [PERSON] є неписемною, оскільки закінчила два класи школи. Відповідно до змісту ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. У ст.3 ЦК України передбачено, що одним із принципів цивільного законодавства є свобода договору. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом, спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочинну прямо не встановлена законом але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до роз'яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійним лише з підстав, встановлених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно п.19 вказаної постанови, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою варто розуміти неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Хибні уявлення про права та обовязки сторін можуть слугувати підставою визнання правочину недійсним як вчиненого за наявності істотної помилки. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, судом з досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що: позивач була особою похилого віку (75 років), у зв'язку з чим потребувала догляду і сторонньої допомоги; була неписемною, оскільки закінчила два класи; іншого житла не мала, а укладенням даного договору фактично позбавила себе права власності на житло; спірну квартиру за оспорюваним договором дарування позивач відповідачу не передала, оскільки продовжує в ньому проживати по даний час та сплачує всі комунальні послуги. Таким чином, враховуючи встановлені обставини суд приходить до висновку, що [PERSON] при даруванні спірної квартири мала на меті вчинення договору довічного утримання, тобто відбулася помилка щодо природи правочину та його наслідків, прав та обовязків сторін, що має істотне значення. Враховуючи викладене, позовна вимога про визнання договору дарування недійсним є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки підтверджена дослідженими в суді належними доказами, а також визнається відповідачем. Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у його постановах від 19.03.2014 року у справі №6-9цс13, від 18.06.2014 року у справі №6-69цс14 та від 21.10.2015 року №6-202цс15. Правові наслідки недійсності правочину встановлені у ст.216 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] була власником спірного майна, то у звязку із задоволенням позову про визнання договору дарування недійсним за нею необхідно визнати право власності на дане майно. Що стосується вимоги позивача про скасування державної реєстрації договору дарування, то суд вважає, що в її задоволенні необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до п.1 ч.1 ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Тому недійсність будь-якого договору має наслідком скасування державної реєстрації прав, проведеної на підставі такого договору. При цьому відповідно до п.9 ч.1 ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. У зв'язку з викладеним, зазначена вимога є передчасною, оскільки позивач не позбавлена можливості звернутися до Державного реєстратора з даним рішенням (коли набере законної сили) та заявою про скасування державної реєстрації визнаного недійсним договору дарування спірної квартири, а у разі виникнення між ними спору, такий спір у відповідності до ст.17 КАС України підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі ст.ст.3, 202-204, 207, 215-216, 229, 717, 719 ЦК України, ППВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: partial