Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про визнання батьківства та стягнення аліментів. В обґрунтування позову посилається на те, що з лютого по червень 2015 року вона проживала однією сімєю з [PERSON] В цей період вона завагітніла та спочатку відповідач зрадів цій новині, а потім змінив своє ставлення. У звязку з чим позивач почала проживати окремо від відповідача. Після цього припинив спілкування, не цікавився її станом здоровя, не надавав матеріальної допомоги. 25 грудня 2015 року позивач народила сина [PERSON]. Відповідач відмовився подати заяву про реєстрацію батьківства, а тому відомості про батька дитини в актовому записі про народження дитини було зроблено у відповідності до ст. 135 Сімейного кодексу України. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Вона отримує лише державну допомогу у розмірі 860 грн. на місяць, інших доходів не має. Відповідач працює, неодружений, дітей не має. На підставі вищевикладеного [PERSON] просила суд визнати [PERSON] батьком [PERSON], [INFO]; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на сина, [PERSON], у розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу), починаючи з дня предявлення позову до досягнення дитиною повноліття та аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) до досягнення дитиною трирічного віку. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила суд задовольнити заявлені вимоги з підстав, зазначених у позові. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечував, своє батьківство не визнає, оскільки в нього не було ніяких відносин з позивачем. Вони разом працювали, спілкувалися. Позивач хотіла з ним якісь відносини, неодноразово приїжджала до нього до дому. В останній раз вона приїжджала до нього в травні 2015 року. Потім вона показала йому тест на вагітність та повідомила, що вагітна від нього, але це не його дитина. З того часу вони припинили спілкуватися. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 25 грудня 2015 року [PERSON] народила дитину [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 6). Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного тану громадян про народження від 12 січня 2016 року в актовому записі про народження [PERSON] відомості про батька зроблено у відповідності до ст. 135 Сімейного кодексу України за вказівкою матері (а.с.7). Частиною першою ст. 126 Сімейного кодексу України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 128 Сімейного кодексу України За відсутності заяви, право на подання якої встановлено\~статтею 126\~цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до\~Цивільного процесуального кодексу України. Під час розгляду справи за клопотанням позивача судом двічі призначалася судово-генетична експертиза, на вирішення якої було поставлено питання про те, чи є [PERSON] біологічним батьком дитини, [PERSON] (а.с.50-51,117). Проте експертиза не була проведена у звязку з неявкою відповідача, що підтверджується відповідними повідомленнями КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» від 6 вересня 2016 року (а.с.59) та 17 січня 2017 року (а.с.120). Згідно з ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Враховуючи те, що відповідач тричі не зявлявся для участі у проведенні експертизи, доказів поважності причин неявки він суду не надав, суд розцінює такі дії відповідача як ухилення від участі в експертизі, а тому є підстави для визнання факту походження дитини, [PERSON] від відповідача [PERSON]. Окрім того, в судовому засіданні були допитані свідки, показання яких підтверджують доводи позивача. Так свідок [PERSON] суду показала, що 23 лютого 2015 року в неї в дома в гостях були позивач та відповідач. Вони залишилися вдвох ночувати. Після цього в них завязалися близькі стосунки. Вони почали жити разом в квартирі відповідача, вони разом ходили в магазин після роботи. Позивач телефонувала відповідачу, запитувала, що приготувати. Відповідач підтверджував, що [PERSON] в нього вдома. Вони були разом на День народження. Їхні відносини тривали близько 6 місяців. Потім він вигнав її зі своєї квартири та на той час вона вже була вагітна. Відповідач не визнавав своє батьківство. В цей період часу у позивача не було відносин з іншими чоловіками. Свідок [PERSON] суду показала, що вона особисто з відповідачем не знайома, але позивач розповідала, що вона жила з ним ([PERSON]). Коли [PERSON] була в неї вдома, [PERSON] телефонував, питав, коли вона буде вдома. Весною 2015 року вони жили разом. Потім, коли [PERSON] завагітніла та повідомила про це відповідача, він не визнав своє батьківство. Також памятає, що відносини у них почалися на початку 2015 року та всю весну вони проживали разом. Батьки [PERSON] та його бабуся визнають онука та спілкуються з [PERSON]. Свідок [PERSON] суду показав, що позивач та відповідач разом проживали та працювали. Це було весною 2015 року. Підвозив позивача з роботи на вул.. Дімітрова (за місцем проживання відповідача) рази 3-4. Іванна розповідача, що живе разом з [PERSON] (прізвище не називала) та просила її підвести до нього до дому. Вона розповіла йому, що вагітна від [PERSON]. В цей час у неї ні з ким іншим відносин не було. Отже показаннями свідків підтверджується, що позивач та відповідач деякий час, з лютого по травень 2015 року, проживали разом як пара, мали близькі відносини, що також може бути визнано як доказ походження дитини [PERSON] саме від [PERSON] Суд у відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України створив всі умови для всебічного і повного зясування обставин справи, розяснивши сторонам їх обовязок надавати суду докази на підтвердження своїх доводів та заперечень. Проте на підтвердження своїх заперечень проти позову відповідачем не надано жодних доказів, в тому числі на спростування показань свідків, які були заявлені з боку позивача. Враховуючи те, що згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу лише на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про доведеність вимог позивача про визнання батьківства [PERSON] Щодо вимог позивача про стягнення аліментів, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оскільки відповідач є батьком малолітньої дитини, домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між сторонами у справі досягнуто не було, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на дитину підлягають задоволенню. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини та сторін, той факт, що дитина мешкає разом із позивачем та потребує утримання, та те, що відповідач не надав суду доказів про наявність у нього на утриманні інших дітей, непрацездатних батьків та про проведення з нього стягнень на утримання зазначених осіб. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліментів) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що є підстави для задоволення заявлених позовних вимог та стягнення з відповідача аліментів на дитину у виді частки від доходів (заробітку) до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Не зважаючи на те, що сторони не перебувають у шлюбі, суд,

Outcome: approved