Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її мати - [PERSON] . Після її смерті залишилось спадкове майно - 1/5 частка квартири за адресою [ADDRESS]. У встановлений законодавством строк, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, проте при відкритті спадкової справи з'ясувалось, що у спадковому реєстрі містяться відомості про заповіт подружжя, оформлений [PERSON] (батьком Позивача) та [PERSON] та посвідчений 20.08.2007 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Самсонюк О.А за реєстровим номером 2204 (копія витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі та заповіту додаються). Згідно вищевказаного заповіту батьки Позивача заповіли належні їм частки у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою [ADDRESS] [PERSON] . Вважає, що вищезазначений заповіт подружжя не відповідає вимогам законодавства і підлягає визнанню недійсним . На момент виникнення права власності у батьків Позивача на частки у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою [ADDRESS] був чинним Кодекс про шлюб та сім'ю України. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 р. Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-УІ)було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-УІ, яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Правовідносини подружжя [PERSON] та [PERSON] щодо спірних часток у праві власності на квартиру виникли у 2000 році, а тому регулюються нормами КпШС України, за якими приватизоване майно не є спільним майном подружжя. Закон № 2913-УІ не має зворотної дії в часі і не може бути застосований до спірних правовідносин. Крім того, один із спадкодавців - [PERSON], помер [INFO]. Після його смерті спадкування відбувалось за законом, Позивач успадкувала 1/3 належної йому 1/5 частки у праві власності на квартиру, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 29.04.2011 року Ревою Л.Л. державним нотаріусом Другої рівненської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-868, що також унеможливлює спадкування за заповітом подружжя. Виходячи з викладених вище обставин частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на квартиру не належали їм на праві спільної сумісної власності подружжя, тобто не могли бути об'єктом заповіту подружжя. Просила визнати недійсним заповіт подружжя, оформлений [PERSON] та [PERSON], посвідчений 20.08.2007р. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Самсонюк О.А. за реєстровим № 2204. В судовому засіданні позивачка підтримала позов в межах його доводів та просила задовольнити. Додатково пояснила, що про заповіт батьків їй стало відомо в 2015р. після смерті матері. Враховуючи те, що є заповіт матері на ім'я сестри [PERSON] їй було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину після смерті матері за законом. Підтвердила, що їй було відомо і вона приймала участь у розгляді справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визначення часток співвласників у квартирі [ADDRESS] в 2008-2009 роках. Представник позивачки дала аналогічні пояснення, просила позов задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що батьки на належні їм на праві власності частки у [ADDRESS] заповідали їй. Після смерті батька, з метою оформлення спадщини звернулася в нотаріальну контору, проте для прийняття спадщини необхідно було визначити частку померлого у квартирі. З цією метою зверталися до суду з позовом. За рішенням суду було визначено частки кожного із співвласників у квартирі та визначено, що квартира належить співвласникам на праві приватної спільної часткової власності. Позивачці в 2008 році було достовірно відомо про наявність заповіту, так як вона була стороною у даній справі, та приймала участь у її розгляді. Так як у заповіті [PERSON] заповідав належну йому частку у праві спільної сумісної власності, а за рішенням суду стала спільна часткова власність, то нотаріус відмовилася від оформлення спадщини за заповітом, було оформлено спадщину після смерті батька за законом. При цьому мати відмовилася від своєї частки у спадщині на її користь. В подальшому ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Рівненської області було скасоване рішення Рівненського міського суду та провадження у справі закрите. Просила відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачкою строку позовної давності. Представник відповідачки позов не визнав, надав аналогічні пояснення та просив відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Заслухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідачки, представника відповідачки, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була приватизована та належала на праві приватної спільної сумісної власності : [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з наказом УЖГ виконкому Рівненської міської ради від 15.12.2000р. №383. З свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] померла [INFO]., про що 05.03.2015р. складено відповідний актовий запис № 403, зареєстрований відділом ДРАЦС РС Рівненського міського управління юстиції. З оглянутого судом свідоцтва про смерть вбачається, що 20.08. 2012 р. [PERSON] та [PERSON] було складено заповіт згідно якого на випадок їхньої смерті зробили розпорядження наступного змісту «належні нам частки у праві спільної сумісної власності на квартиру за номером [ADDRESS] заповідаємо дочці [PERSON]». Також судом встановлено, що29.04.2011р. було видано свідоцтво про право на спадщину у виді 1/5 частки квартири [ADDRESS], за законом після смерті [PERSON]: дочці [PERSON] на 2/3 частки спадщини, з урахуванням 1/3 частки спадщини від якої відмовилася дружина померлого [PERSON]; дочці [PERSON] - у розмірі 1/3 частка спадщини, посвідченого державним нотаріусом Другої рівненської державної нотаріальної контори Ревою Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1-368. Крім того, судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 20.02.2008р. було задоволено позов [PERSON], та визначено частки кожного із співвласників [ADDRESS]: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] належало на праві приватної спільної часткової власності - по 1/5 частці кожному. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Рівненської області від 14.07.2009р. рішення Рівненського міського суду від 20.02.2008р. було скасоване, провадження у даній справі закрите. Таким чином, аналізуючи в сукупності вищевказані судові рішення, достовірні докази, встановлені судом, суд прийшов до висновку, що квартира [ADDRESS] належить співвласникам на праві приватної спільної сумісної власності . За оспорюваним заповітом [PERSON] заповідала належну їй частку у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. Ні [PERSON], ні будь-хто інший в період з 20.08.2007р. до дня подачі позову до суду, 31.08.2015р., даний заповіт не оскаржував. [PERSON] від заповіту за життя не відмовлялася. На день посвідчення заповіту [PERSON], [PERSON] перебували у шлюбі, проте заповідали кожний належну йому частку у праві спільної сумісної власності на майно, а не належне на праві спільної сумісної власності майно подружжя, як доводить позивачка та її представник. Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно з ст.. ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином, суд прийшов до висновку, що доводи позивачки про відсутність права на складання заповіту на спільне майно подружжя яке не могло бути об'єктом заповіту є хибним, не грунтуються на достовірних доказах та спростовуються встановленими судом доказами. Спадкове майно при складанні заповіту належало [PERSON] на праві спільної сумісної власності, яким вона мала право розпорядити за власний розсуд, та на день смерті також належало їй на праві спільної сумісної власності, за заповітом вона розпорядилася належним їй на праві спільної сумісної власності, доказів відсутності її волевиявлення на таке розпорядження майном, судом не встановлено, а тому позов до задоволення не підлягає за недоведеністю позовних вимог. Крім того, в судовому засіданні була оглянута цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визначення часток у майні, що є у спільній сумісній власності ( № 2-2646/2008). Встановлено, що позовна заява була подана до суду 29.01.2009р. вх..№ 1611 (а.с.2), рішенням суду від 20.02.2008р. позов було задоволено (а.с.10), 19.05.2009р. [PERSON] подала на рішення суду апеляційну скаргу з проханням скасувати рішення суду, до апеляційної скарги було долучено копію заповіту від 20.08.2007р., який є оспорюваним у даній справі (а.с.12-17) , копії документів були направлені [PERSON], а.с.12. З протоколів судових засідань від 30.06.2009 р. вбачається, що [PERSON] приймала участь у розгляді справи в апеляційному суді 30.06.2009р., 14.07.2009р. ( а.с.25, 29), та підтвердила цей факт в судовому засіданні. Таким чином, суд прийшов до висновку, що [PERSON] в 2009 році було достовірно відомо про наявність заповіту батьків від 20.08.2007р. та зміст заповіту. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна заява про оскарження заповіту була подана до суду за минуванням 8 років з моменту його посвідчення та 6 років з моменту, коли позивачка дізналася по його наявність. Поважними причинами пропуску строку позовної давності є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для подачі такого позову до суду. Судом не встановлено поважності причин пропуску строку подачі позову до суду, а тому суд прийшов до висновку, що [PERSON] пропустила строк подачі позову до суду без поважних причин, що також є підставою для відмови у його задоволенні. На підставі викладеного, ст..ст. 257,267, 1233-1257 ЦК України,

Outcome: dismissed