Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 14 січня 2005 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Реєстрація шлюбу відбувалась у Виконкомі Української міської ради Обухівського району Київської області, актовий запис № 1. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Син мешкає з нею, чоловік добровільно надає матеріальну допомогу на утримання сина. З 2012 року вони припинили з чоловіком сімейні стосунки у зв'язку з тим, що між ними відсутнє взаємопорозуміння, постійно виникали сварки. Такі взаємовідносини призвели до того, що спільне життя стало неможливим. Вважає, що їх сім'я розпалася остаточно і примирення між ними неможливе. Спору про поділ спільного сумісного майна у них немає. Просить суд розірвати шлюб між нею, [PERSON] та [PERSON], зареєстрований у Виконкомі Української міської ради Обухівського району Київської області, актовий запис № 1, прізвище після розірвання шлюбу залишити їй «[PERSON]». [PERSON] у судове засідання не з'явилася, але надала до суду Заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила їх задовольнити (а.с.6). Відповідач [PERSON], повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого йому законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача вважає можливим відповідно до правил ч. 1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 14 січня 2005 року. Шлюб було зареєстровано Виконкомом Української міської ради Обухівського району Київської області, актовий запис № 1 (а.с.3). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO] (Свідоцтво серії [NUMBER] (а.с.4). З 2012 року вони припинили з чоловіком сімейні стосунки у зв'язку з тим, що між ними відсутнє взаємопорозуміння, постійно виникали сварки. Такі взаємовідносини призвели до того, що спільне життя стало неможливим. Вважає, що їх сім'я розпалася остаточно і примирення між ними неможливе. Спору про поділ спільного сумісного майна у них немає. Спір з приводу місця проживання та виховання дитини також відсутній. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишити прізвище «[PERSON]». Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. На підставі викладеного,

Outcome: approved