Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовною заявою про відшкодування коштів у сумі 181154,25грн., котрі були використані нею на будівництво надвірних господарських будівель: літної кухні, стайні кладової, вбиральні та колодязя із 1989р. по 1992р. на прибудинковій території за адресою по вул. Лисенка, 65 у м. Самборі Львівської області. У підтвердження своїх вимог позивач посилається на те, що разом із чоловіком [PERSON] після одруження 14.02.1987 року проживала за згодою матері [PERSON] в будинку за вказаною адресою і задля покращення умов проживання розпочала зазначене будівництво та закінчення безпосередньо будинку. У свою чергу [PERSON] 14.03.1994р. заповіла все майно дочці [PERSON], - позивачу в цивільній справі. Однак, через складені неприязні відносини остання разом із сімєю була змушена переїхати на інше місце проживання, а з 2011року розпочався спір між [PERSON] та [PERSON] стосовно вказаного майна, його розподілу. Оскільки позивач вклала значні кошти у будівництво господарських споруд за час, коли не була співвласником будинковолодіння, як і констатовано в ухвалі апеляційного суду Львівської області від 10.11.2014 року, відтак предявила такий позов та просить у судовому порядку стягнути із [PERSON] кошти у сумі 181154,25(сто вісімдесят одну тисячу сто пятдесят чотири гривні 25коп.)грн. як компенсацію вартості понесених витрат при здійсненні будівництва літної кухні, стайні, кладової, вбиральні та ? понесених витрат при здійсненні будівництва колодязя за адресою в м. Самборі по вул. Лисенка, 65 Львівської області. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] позов підтримали і в обґрунтування позовних вимог посилалися на викладені обставини в позовній заяві та, додаткових поясненнях і заяві про зменшення позовних вимог від 23.02.2016 року; тому наполягали на вирішення спору таким чином, оскільки відповідач [PERSON] зазначене цілком ігнорує і не визнає встановлених фактів. Представник відповідача [PERSON] і відповідач [PERSON] позову про відшкодування шкоди не визнали і ствердили, що остання отримала належну їй частину будинковолодіння у дар, де за умовами договору не було передбачено будь-яких відшкодувань; що позивач не має підтверджуючих документів на будівельні матеріали і види виконаних робіт; що минув строк позовної давності на порушення такого спору про відшкодування збитків; що будувало спірні будівлі подружжя [PERSON], а не самостійно [PERSON] Зясувавши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, перевіривши представлені докази, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю виходячи з наступних підстав: Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обовязок доказування і подання доказів. У відповідності до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Статтею 22 ЦК України регламентовано відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; з битками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі; н а вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Згідно ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Під час розгляду цивільного спору про відшкодування вартості понесених витрат при здійсненні будівництва позивачу [PERSON] відповідачем [PERSON] дані нею пояснення не спростовують наведених вище вимог норм Законів із загальних підстав щодо обовязку останньої на відшкодування вартості втрат на будівництво у свій час позивачем. Окрім цього відповідач [PERSON] суду ствердила, що її баба [PERSON] потребувала останній час у пристарілому віці перед смертю догляду, відтак, на прохання родини вона перейшла до неї проживати із 2006 року та здійснювала піклування; баба уклала договір дарування в її користь лише 02.04.2008 року. Тому, на переконання суду із урахуванням наявних даних у матеріалах цивільної справи та безпосередніх тверджень у суді відповідача [PERSON], цей правочин близький до удаваного. Разом з тим суд погоджується із позицією сторони позивача, що за вже укладеним договором [PERSON] від 02.04.2008р. у користь [PERSON], котрий є формально безоплатним, дарувальник нібито не має права вимагати від обдаровуваної особи зустрічних дій майнового або немайнового характеру. За цивільним законодавством договір дарування, укладений з порушенням вимог закону про безоплатність передання іншій стороні майна у власність, є нікчемним; зміст будь-якого договору складають права і обовязки його сторін, - права і обовязки дарувальника і обдаровуваного. Тому, із урахуванням пояснень в судовому засіданні безпосередньо [PERSON] про те, що вона по суті власних дій повинна була забезпечити [PERSON] старість (догляд) за наслідками укладеного договору дарування, відтак в обдарованого виникли поряд з правами також обовязки, де законодавцем визначено обовязок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не предявляти вимог до третьої особи про виселення, тощо). У разі смерті дарувальника, оголошення його померлим, визнання безвісно відсутнім чи недієздатним, виконання обовязку на користь третьої особи має право вимагати від обдаровуваного особа, на користь якої встановлений цей обовязок; треті особи також можуть звертатися до суду з метою захисту своїх прав, що випливають із домовленості (договору) між обдарованим та дарувальником, в порядку цивільного судочинства. Із розяснень у постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991р. №7 (із наступними змінами) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» вбачається, що особи, котрі брали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх витрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно. Недоведеність конкретного розміру витрат може бути підставою для зменшення розміру їх відшкодування, а не для відмови у позові. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено: «У разі визнання за власником (користувачем) земельної ділянки права власності на самочинно збудоване на ній іншою особою нерухоме майно розмір витрат на будівництво цього майна, право на відшкодування яких власником (користувачем) земельної ділянки згідно із частиною шостою статті 376 ЦК має особа, яка здійснила таке будівництво, визначається судом на підставі наданих доказів і складається як із понесених витрат на будівельні матеріали, так і з витрат за виконані роботи та оплачені послуги». До того часу, як установлено у судовому засіданні з пояснень позивача [PERSON], свідків [PERSON] і [PERSON], котрі між собою є рідними сестрами, з їх матірю [PERSON] вони відповідно кожна проживали і через те, що складались так сімейні обставини, переходили окремо проживати. Останньою проживала дочка [PERSON], котра мала б постійно проживати за спірною адресою. У звязку з тим після одруження 14.02.1987 року з [PERSON] за взаємодопомоги родини подружжя [PERSON] закінчили будівництво будинку та будівництво надвірних господарських будівель: літну кухню, стайню, кладову, вбиральню та колодязь, що тривало із 1989р. по 1992р. на спірній прибудинковій території за адресою по вул. Лисенка, 65 у м. Самборі, що жодним чином не заперечила відповідач [PERSON] Про зазначене однаково було встановлено під час провадження у цивільній справі №2-87/2011, що убачається із копій судових рішень першої та апеляційної інстанцій, де [PERSON], [PERSON] і безпосередньо [PERSON] однаково визнали і підтвердили факт здійснення будівництва [PERSON] за власні кошти і власними силами надвірних споруд. Водночас під час провадження в цивільній справі [PERSON] заявила про строк позовної давності, що на думку суду не заслуговує на увагу, оскільки спірні відносини між сторонами стосовно права на будинковолодіння і земельну ділянку виникли у попередній цивільній справі та судовим рішенням цей строк [PERSON] був поновлений; спірні правовідносини залишились до кінця не врегульованими і тривають по тепер, оскільки рішенням апеляційного суду від 10.11.2014 року вказано про право [PERSON] на відшкодування затрат на спорудження будівель. Однаково із урахуванням раніше наведених мотивів не заслуговує на увагу посилання відповідача [PERSON] на те, що вона отримала майно у дар за договором, у котрому відсутня умова із зобовязанням на відшкодування понесених витрат позивачем на будівництво спірних господарських будівель та споруд; що в даному випадку відсутнє правонаступництво та обрахована вартість предявлених до відшкодування коштів не підтверджена належним розрахунком. Судовою практикою, про що наведено стороною позивача в уточненому позові від 23.02.2016 року, визначено у подібних випадках саме обовязок [PERSON] по відношенню до [PERSON] щодо відшкодування вартості будівництва господарських будівель і споруд Рішенням апеляційного суду Львівської області від 10.11.2014 року встановлено, що судом першої інстанції не було враховано того, що [PERSON] у випадку, коли вважає, що вклала значні кошти у будівництво господарських споруд за час коли не була співвласником будинковолодіння має право на відшкодування затрат на їх спорудження. Зважаючи на вказане вимоги зустрічного позову про визнання за [PERSON] права власності на спірні господарські будівлі, як новоствореного майна є безпідставними ... через створення частини будинковолодіння особисто. Вказане не позбавляє права [PERSON] на звернення до суду із позовом про відшкодування їй вартості понесених нею витрат при здійсненні будівництва при наявності доказів цього». Аналізуючи наведене суд прийшов до висновку, що позивачем представлено достатньо даних у підтвердження власних вимог щодо обовязку відповідачем відшкодувати кошти за будівництво; у свою чергу відповідачем не подано суду клопотань про доказування чи про звільнення від доказування істинності укладеного договору дарування як безоплатного; жодним чином не доведено, що відшкодування витрат повинно відбутись не нею, а третіми особами, не спростовано предявленої позивачем суми коштів, а лише звернуто увагу суду на прості питання чи будувала позивач особисто чи будучи в подружжі, про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, чи інше; в який спосіб приймати рішення для можливого його виконання; відповідачем не конкретизовано яким чином саме вона не порушила прав, свобод та інтересів та в який спосіб це порушення як вона вважає, що слід усунути. Судом із позиції відповідача [PERSON] не зясовано, як вона вбачає реально усунути порушені права позивача [PERSON] за встановлених судом обставин, що позов предявлений останньою виходячи із захисту (відновлення) її прав і законних інтересів і за можливого при обраному нею способі захисту відновити (захистити) її права. Відтак, в тому числі суд погоджується із проведеним розрахунком стороною позивача стосовно затрачених коштів в еквіваленті до сьогоднішньої грошової одиниці гривні відповідно до нормативних актів, наведених в поданій 23.02.16р. уточненій заяві із зазначенням вартості тоді будівель загальною відновною вартістю 20771руб., що в наступному за даними інфляції 1992-1996 років та правил переводу, з врахуванням індексу інфляції 1996-2014р.р., відновна вартість спірних господарських будівель і споруд станом на день розгляду справи становитиме 171154,25грн., а загалом із половиною вартості колодязя, оскільки згідно з рішенням суду він перейшов у спільну власність сторін, спірна сума складатиме 181154,25грн. Тому на переконання суду в звязку із задоволенням позову [PERSON], зазначена сума коштів підлягає присудженню до стягнення із відповідача у користь позивача. Через таке вирішення цивільного спору судові витрати слід розподілити у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved