Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що вона є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В зазначеній квартирі з її згоди проживав та був зареєстрований відповідач, тобто набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідач не був та не є її, позивача членом сім`ї. Відповідач з грудня 2018 року за вказаною адресою не проживає, але добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку у квартирі. Реєстрація відповідача у належній їй, позивачу на праві власності квартирі в праві користування та розпорядження цим майном. 02 квітня 2020 року судом постановлено ухвалу про прийняття позову до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду. В судове засідання позивач не з`явилась, надала до канцелярії суду заяву про розгляд справи без її участі. Також зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Відзиву на позов відповідач не надав, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, який про причини неявки не повідомив, неподання відповідачем відзиву на позов, згоду позивача на ухвалення заочного рішення, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення у даній справі, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області Івановою О.В., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №5563112 від 02.07.2013. Відповідно до довідки Центру надання адміністративних послуг Рубіжанської міської ради Луганської області № 3795 від 18.03.2020 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, станом на 18.03.2020 в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований в якості наймача відповідач [PERSON] , [INFO] . З акту про встановлення фактичного місця проживання від 13.03.2020, складеного в присутності сусідів позивача та засвідченого адміністратором Центру надання адміністративних послуг Рубіжанської міської ради Луганської області Стародубцевою Н.А. вбачається, що у квартирі [ADDRESS] [PERSON] не проживає з грудня 2018 року по теперішній час. Таким чином, судом встановлено, що відповідач зі згоди позивача як власника квартири був в ній зареєстрований в якості наймача і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Позивач та відповідач спільно не проживають, спільним побутом не пов`язані, не ведуть спільне господарство, відповідач не є членом сім`ї позивача, з грудня 2018 року в квартирі не проживає. Доказів на спростування зазначеного відповідачем не надано, як і доказів щодо збереження за ним права користування жилим приміщенням. У відповідності зі ст. ст. 317, 319 ЦК України власник має право володіння, користування і розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. У відповідності до ч.ч. 1,4 ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В свою чергу, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. При цьому, як зазначено у ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, з урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку про те, що позивач як власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а право користування відповідача чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. Відповідно позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 1011342319 від 13 березня 2020 року, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 840,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved