Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про визнання відповідача батьком неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], та стягнення аліментів на її користь в розмірі 1/4 частки від заробітної плати відповідача, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В позові зазначено, що з 2013 року позивач та відповідач проживали однією сімєю.10.11.2014 року народилася [PERSON]. Відповідач відмовляється визнавати себе батьком дитини, з нею не спілкується. Позивач подала до суду заяву, в якій просила задовольнити позовні вимоги з мотивів, викладених в позовній заяві, розглянути справу за її відсутності, проти заочного розгулу справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, в тому числі як за зареєстрованим місцем проживання, так і за останніми відомими адресами можливого проживання, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню , виходячи з наступних підстав. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57?60 ЦПК України. Судом встановлено, що 10 листопада 2014 року народилася [PERSON], батьками якої записані [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.6). Відповідач відмовляється визнавати себе батьком дитини [PERSON] Як слідує зі ст.125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; або за рішенням суду. Правовій аналіз даної статті вказує про існування двох способів визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою: добровільний та судовий. Добровільний спосіб полягає у двосторонньому волевиявленні матері та батька, яке полягає у зверненні до державного органу реєстрації актів цивільного стану із відповідною заявою, або ж у зверненні особи, яка вважає себе батьком дитини. Суть судового способу визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою полягає у зверненні одного з подружжя до суду, який в результаті розгляду цивільної справи по суті встановлює батьківство судовим рішенням, яке є обов'язковим для виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Власне на реалізацію положення Конституції і передбачено визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, оскільки гарантується дитині батьківство, незалежно від того, в шлюбі перебувають її батьки чи ні. За вимогами ст.128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Це означає, що в порядку позовного провадження спір про визнання батьківства може бути розглянуто, якщо при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Як зазначає постанова Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (п.4, 9) справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. У таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК, приймаються до судового розгляду, якщо в т.ч. дитина народжена матір'ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім'я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1 ст. 135 СК). Відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Згідно виписки по картці\\рахунку [PERSON] після народження дитини в січні, лютому,березні,квітні 2015 року на картку позивача були проведені зарахування переказу з картки відповідача [PERSON]Ф.(а.с.25-28). Свідок [PERSON], яка позивача знає 7 років, в судовому засіданні підтвердила, що з липня 2013 року і до народження дитини позивач та відповідач мали хороші стосунки. Після народження дитини [PERSON] відповідач рідко приходив. Свідок [PERSON], яка є хресною старшої дитини Вікторії, пояснила, що була на дні народженні позивача в квітні 2015 року, де був і відповідач, який не заперечував, що [PERSON] його донька. З пологового будинку відповідач позивача із новонародженою [PERSON] не забирав. Крім того, з долучених до матеріалів справи фотокарток вбачається, що відповідач приходив та проводив час з дитиною. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Враховуючи вищезазначене, а також встановлення необхідних доказів по справі, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання [PERSON], [INFO], батьком [PERSON], [INFO]. Також позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частки від заробітної плати відповідача щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку, до досягнення дитиною повноліття, оскільки доходів позивача, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, не вистачає на утримання неповнолітньої доньки. Відповідно до ст. 141, 180 СК України батьки мають рівні права та обовязки щодо своїх неповнолітніх дітей, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частина 1 ст.182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено ст.183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припала на дитину, яка досягла повноліття. Частина 2 ст.182 СК України визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму, визначеного державою для відповідної категорії дітей. Дослідивши обставини справи та письмові докази, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити: визначити розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частки від заробітку [PERSON] щомісячно до досягнення повноліття дитиною. Стягнення аліментів розпочати з 14.05.2015 року (з часу звернення з позовом до суду). Відповідно до ст.88 ЦПК України з віповідача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору на користь позивача та держави. На підставі наведеного, відповідно до ст. 128 ст.180, ч.2 ст.182, 183 СК України,

Outcome: approved