Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до Кульчицької сільської ради Самбірського району Львівської області про визнання права на земельну частку (пай) посилаючись на те, що з 28 червня 1989 року є працівником соціальної сфері, працівником відділу культури, в с. Кульчиці Самбірського району, і постійно проживає на території с. Ралівка Ралівської сільської ради. Із довідки Кульчицької сільської ради № 799 від 4 грудня 2019 року вбачається, що розпаювання земель колективного сільськогосподарського підприємства ім. Сагайдачного на території Кульчицької сільської ради відбувалось в 1993 році. Розмір середньої земельної частки (пай) на території Кульчицької сільської ради складає 1,98 га (рілля). Із довідки, виданої виконавчим комітетом Ралівської сільської ради від року № 2907 встановлено, що [PERSON] не була включена до списку осіб на одержання середньої земельної частки (паю), як працівник соціальної сфери, і на території місця проживання Ралівської сільської ради. Із відповіді Кульчицької сільської ради Самбірського району Львівської області від 4 грудня 2019 року № 800 відомо, що право на земельну частку (пай) відповідно до пункту 3.2 Ухвали ХІУ сесії Львівської обласної ради народних депутатів від 8 грудня 1993 року № 351 мають особи, зайняті у соціальній сфері на селі (працівники освіти, охорони здоров`я, культури...), пенсіонери з числа осіб, що працюють в даній місцевості. Питання щодо додаткового включення в список на середню земельну частку (пай) осіб, які були пропущені в основних списках, розглядалось конкурсною комісією при Самбірській районній державній адміністрації відповідно до надання підтверджуючих документів. Наданий час вищевказана комісія не діє. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Із довідки, виданої відділом культури Самбірської райдержадміністрації від 5 грудня 2019 року № 155 та трудової книжки позивачки серії [NUMBER] видно, що [PERSON] , працює на посаді художнього керівника народного дому села Кульчиці з 28 червня 1989 року (наказ № 60 від 28 червня 1989 року) і по даний час. [PERSON] зазначає. що з 28 червня 1989 року, тобто на час розпаювання земель колективної власності на території Кульчицької сільської ради, позивачка була особою, зайнятою у соціальній сфері, працівником культури, в селі Кульчиці Самбірського району, а отже, має право на земельну частку (пай) на території Кульчицької сільської ради. Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до постанови Верховної Ради України № 2200-ХІІ від 13 березня 1992 року «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», роздержавлення та приватизація земельних ділянок недержавних сільськогос\-подарських підприємств в Україні розпочато з лютого 1992 року з врученням господарствам державних актів на право колективної власності на землю, до яких додавався список громадян-членів аграрних формувань, що надалі було підставою для складання уточнених списків на отримання цими громадянами земельних сертифікатів. Відповідно до ст. 2 Указу Президента України № 720/95 від 8 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, відповідно до списку, що додасться до державного акта на право колективної власності на землю. Право громадян як співвласників колективної власності на землю насувається з дня видачі підприємству в установленому порядку державного акта на право колективної власності на землю. Частинами 6-8 статті 6 ЗК України (із змінами та доповненнями внесеними Законом України від 13 березня 1992 року № 2196-ХІІ) право на земельну частку (пай) мають особи, що працюють у сільському господарстві, пенсіонери, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають в сільській місцевості, а також особи, зайняті у соціальній сфері на селі. До числа осіб, які працюють у сільському господарстві. належать усі працівники колективних сільськогосподарських підприємств, підсобних сільських господарств, селянських (фермерських) господарств, інших сільськогосподарських підприємств, установ, організацій. До числа осіб, зайнятих у соціальній сфері належать працівники освіти, охорони здоров`я, культури, побутового обслуговування населення, зв`язку, торгівлі та громадського харчування, правоохоронних органів, рад народних депутатів та їх виконавчих комітетів. Відповідно до Указу Президента України «Про забезпечення економічних інтересів і соціального захисту працівників соціальної сфери села та вирішення окремих питань, що виникли в процесі проведення земельної реформи» від 12 квітня 2000 року було передбачено вжити заходів до виділення до 1 листопада 2000 року відповідно до законодавства із земель запасу та резервного фонду земельних ділянок і надання їх у користування особам, які працюють у соціальній сфері села, та пенсіонерам, що раніше працювали у зазначеній сфері та проживають у сільській місцевості (далі - працівники соціальної сфери села та пенсіонери з їх числа), для ведення особистого підсобного господарства. Відповідно до ст. 5 ЗК України (1990), який діяв на час виникнення спірних правовідносин, на території сільських і селищних рад створювались резервні фонди земель у розмірі до 15 процентів площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів. Резервний фонд земель перебуває у державній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року вказав, що невнесення особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, до списку осіб, які мають право на отримання земельної частки (паю), не може позбавити цю особу права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п. 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. В п. 3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2004 року №122. передбачено, що у разі виявлення після розробки проекту факту невключения одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про, зокрема, надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). Згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України № 60-р від 31 січня 2018 року, з 1 лютого 2018 року розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності передані у комунальну власність відповідних об`єднаних територіальних громад. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), серед іншого, є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Стаття 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своїх власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання права, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Необхідність визнання прав на землю виникає тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо наявності у особи певного суб`єктивного земельного права, суб`єктивне право заперечується чи створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності на земельну ділянку чи права користування нею через наявність таких сумнівів чи відсутність або втрату належних правовстановлюючих документів на таку земельну ділянку. Позивачка вказує. що оскільки вона була і залишається працівником соціальної сфери в селі Кульчиці Самбірського району, то має право на отримання земельної частки (паю) розміром 1,98 умовних кадастрових гектарів на території Кульчицької сільської ради. [PERSON] у підготовчому судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві. Представник Кульчицькоїх сільської ради у підготовчому судовому засіданні повністю визнав позов. Вислухавши пояснення позивачка, з`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд виходить з того, що згідно частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому необхідно визнати за [PERSON] право на середню земельну частку (пай), розміром 1,98 умовних кадастрових гектарах, на території Кульчицької сільської ради Самбірського район Львівської області.

Outcome: approved