Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що 24 вересня 2010 року вона придбала у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] в селищі міського типу Есхар Чугуївського району Харківської області. Відповідно до умов договору відповідачі зобовязалися звільнити продану квартиру від особистих речей та знятися з реєстраційного обліку до 24 грудня 2010 року. В забезпечення виконання відповідачами їх зобовязань за вказаним договором між нею та [PERSON] того ж дня укладений договір поруки, відповідно до умов якого він поручився перед позивачем за виконання відповідачами вимог пп.1 п.12 Договору купівлі-продажу квартири від 24 вересня 2010 року та зобовязується нести відповідальність у сумі, що дорівнює 24\~360 грн. Однак відповідачі порушили свої зобовязання щодо звільнення майна та продовжують безпідставно користуватися проданою квартирою, у звязку з чим позивач просить позов задовольнити та усунути їй перешкоди в користуванні квартирою №4 в будинку №3 по провулку Миру в селищі міського типу Есхар Чугуївського району Харківської області, виселити [PERSON] та [PERSON], стягнути з [PERSON] суму у розмірі 24\~360 грн. та стягнути з відповідачів судові витрати. Позивач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідач [PERSON] до суду не зявилася, причину неявки суду не повідомила, про час та місце судового розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце судового розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень, які містяться в матеріалах справи, оскільки згідно з ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, заяв про розгляд справи у його відсутності та заперечень проти позову не надавав. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши в ній, що з позовом згодний, вважає вимоги позивача законними та обґрунтованими. Суд, дослідивши наявні письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~ Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. \~ Відповідно до ст. ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. \~ При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. \~ Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. \~ Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ Відповідно до \~ ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартиру [ADDRESS] в селищі міського типу Есхар Чугуївського району Харківської області на підставі договору купівлі-продажу від 24 вересня 2010 року. Відповідно до пп.1 п.12 договору продавці зобовязуються звільнити вищевказану квартиру від особистих речей та знятися з реєстраційного обліку за адресою відчужуваної вищевказаної квартири строком до 24 грудня 2010 року. Вказаний договір на теперішній час є дійсним і ніким не скасований. Однак, під час розгляду справи в суді, зясовано, що відповідач [PERSON] зареєстрована в [INFO] в селищі міського типу Есхар Чугуївського району Харківської області з 04.04.2008 року, а відповідач [PERSON] за вказаною адресою не зареєстрований, а мешкає за адресою: м. Харків, проспект Фрунзе, 55-а з 16.04.2008 року (а.с.18). Тобто суд приходить до висновку, що позивачу необхідно усунути перешкоди в користуванні квартирою лише з боку [PERSON], яка на даний час зареєстрована у спірній квартирі, отримує там кореспонденцію та порушила умови договору, а в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою [PERSON] та його виселенні слід відмовити, оскільки він не числиться зареєстрованим та навіть на момент укладання угоди не мав за спірною адресою реєстрації, а з 16.04.2008 року зареєстрований за адресою у місті Харкові. Отже, [PERSON] не порушував вимоги пп.1 п.12 договору купівлі-продажу квартири від 24 вересня 2010 року, тому в задоволенні позову в цій частині суд відмовляє. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання членів сім'ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, зміна власника житла є достатньою підставою для виселення колишнього власника житла, який зареєстрований у спірному приміщенні. Щодо вимоги про стягнення з [PERSON] суми у розмірі 24\~360 грн., в рахунок невиконання [PERSON] зобовязання за договором купівлі-продажу квартири від 24 вересня 2010 року суд відмовляє в її задоволенні виходячи з наступного. Так, 24 вересня 2010 року між [PERSON] (далі кредитор) та [PERSON] (далі поручитель) укладений договір поруки. За цим договором поручитель поручається перед кредитором за виконання боржниками: [PERSON] та [PERSON] обовязку самостійно і добровільно звільнити від особистих речей предмет купівлі-продажу за договором купівлі-продажу квартири від 24 вересня 2010 року, а також знятися з реєстраційного обліку за адресою відчужуваної квартири строком до 24 грудня 2010 року. Відповідно до п.2.1 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржниками зобовязання за основним договором у сумі, що дорівнює 24\~360 грн., а також за відшкодування кредитору збитків. Згідно п.5.1. договору поруки він діє до повного виконання сторонами прийнятих за ним на себе зобовязань. Отже, за відсутності в договорі узгодженої сторонами умови про строк поруки визначення моменту припинення поруки здійснюється відповідно до норми закону. Умова договору про дію поруки до повного виконання забезпеченого зобовязання не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно з положеннями ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Якщо ж такий строк не встановлено, то порука припиняється, коли кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Кредитором позовної вимоги до поручителя [PERSON] протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, тобто з 24 грудня 2010 року (п.12 договору купівлі-продажу та п..101 п.1 договору поруки) не предявлялось. У постанові Верховного суду України від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14 зазначено також, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. Таким чином, суд вважає, що зобовязання [PERSON] за договором поруки припинилось. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial