Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01/14-00401 від 23.10.2014 р. укладеного між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на її користь грошові кошти в розмірі 16500 гривень та покласти судові витрати на відповідача. В судове засідання позивачка та її представник не з'явились, в письмовій заяві представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоч про розгляд справи був повідомлений. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що 23 жовтня 2014 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» (надалі Відповідач) в особі представника Сахненко Я.В. було укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00401 за умовами якого Відповідач - Лізингодавць бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу автомобіль Hundai Accent у власність та передати його [PERSON] у користування на строк та на умовах, передбачених договором (10-16). На підставі вказаного договору [PERSON] було сплачено Відповідачу комісію за організацію та оформлення договору фінансового лізингу в розмірі 10% від вартості автомобілю, що становить 16500 грн. та підтверджується квитанцією ПАТ «ПриватБанк» № 0.0.310003966.1 від 23.10.2014р. (а.с. 17, 18). Законом України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (введено в дію з 09 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п. 111, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган) (далі - Нацкомфінпослуг), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови). Прикінцевими положеннями зазначеного Закону встановлено, що фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідності з вимогами цього Закону. Залучення коштів для придбання предмету лізингу у вигляді авансування лізингоодержувачем ціни предмета лізингу у розмірі 50 % його вартості для придбання у власність лізингодавця не передбачено законодавством про фінансовий лізинг. У цій частині договір виходить за межі законодавства про лізинг, а тому в рамках здійснення фінансової послуги фінансового лізингу має відповідати додатковим вимогам, а саме ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги на державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно якої для залучення коштів від фізичних осіб, що фактично відбувається та відображено в укладеному договорі необхідна ліцензія, а укладання договорів із фізичними особами за відсутності цього документу є порушенням закону. Це саме випливає і з Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юрособами, що не є фінансовими установами, затвердженого Розпорядженням Держфінпослуг №21 від 22.01.2014 року, згідно п.1 якого юридичні особи, які мають намір надавати фінансові послуги, що відповідно до законодавства потребує набуття ними статусу фінансової установи, можуть надавати ці послуги лише після набуття ними такого статусу в установленому законодавством порядку. Отже діяльність ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» фактично є діяльністю з надання фінансових послуг, оскільки має характерні для таких послуг ознаки, але здійснюється Відповідачем без відповідної ліцензії. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (спірний правочин). Частиною 1 ст. 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. За таких обставин, суд вважає, що договір фінансового лізингу № 01/14-00401 від 23.10.2014р., укладений між Відповідачем та позивачкою є недійсним. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Всупереч вимогам ЗУ «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, як у договорі так і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. В спірному договорі, в тому числі із урахуванням змісту додатку № 3 Специфікація до договору, предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску автомобіля, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації автомобіля тощо), а також не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо. Тобто в договорі зазначено лише марку автомобіля та його модель. Однак, вимогу вищезазначеної норми про індивідуалізацію ознак предмета лізингу при укладенні договору не дотримано. З наявності такого недоліку у договорі, вбачається, що умова про предмет лізингу належить до істотних умов правочину (ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг»), а тому при укладенні договору не було дотримано істотної умови договору, що є підставою для визнання його недійсним. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. В ч. 1 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, ЗУ «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В ст. 18 цього Закону наведено перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.п.2,3 ч. 3 ст.18); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст.18). В пунктах 5, 6 статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» зазначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Аналіз змісту договору фінансового лізингу від 23.10.2014 року, укладеного між сторонами дає підстави суду прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в ЗУ «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до змісту договору позивачка доручила вибрати продавця предмета лізингу відповідачу у справі, оскільки в договорі не зазначено, що лізингоодержувач сам вибирає продавця майна, не визначений продавець, а тому згідно з положеннями ст. 808 ЦК України відповідач як лізингодавець несе солідарну відповідальність з продавцем щодо продажу позивачу предмета лізингу неналежної якості. Однак, всупереч зазначеним положенням закону, умовами п. 1.4 Договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектації, справності предмета лізингу, усунення несправностей протягом гарантійного строку. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Також Законом України «Про фінансовий лізинг» п.п. 1,4 ч. 2 ст. 10 передбачено обов'язок лізингодавця надати предмет лізингу, який відповідав би його призначенню, відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором. Стаття 11 цього Закону надає право лізингоодержувачу: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Ч. 1 статті 767 ЦПК України зобов'язує наймодавця передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню. У випадку якщо у річ, яка була передана наймачеві з гарантією якості, виявляться недоліки, що перешкоджають її використанню відповідно до договору, наймач має право за своїм вибором вимагати: - заміни речі, якщо це можливо; - відповідного зменшення розміру плати за користування річчю; - безоплатного усунення недоліків речі або відшкодування витрат на їх усунення; - розірвання договору і відшкодування збитків, які були йому завдані (ч. 2 ст. 768 ЦК України). Однак всупереч вищезазначених вимог закону в договорі фінансового лізингу від 23.10.2014 року не передбачено обов'язок лізингодавця надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню, про що свідчить зміст договору, не встановлена та повністю виключена в договорі відповідальність лізингодавця за передачу предмета лізингу неналежної якості. Пунктами 8.7, 8.10 Договору фінансового лізингу заборонено лізингоодержувачу вимагати відшкодування або зменшення суми платежів у будь-яких випадках, якщо він не може використовувати предмет лізингу за призначенням, ці умови суперечать вимогам ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ст. 768 ЦК України, які надають лізингоодержувачу в період строку гарантії при виявленні недоліків, що перешкоджають її використанню, право на зменшення розміру плати за користування річчю. Не відповідають вимогам вищезазначених законів умови п.п. 4.5, 1.9 договору, якими у випадках наявності дефектів, які роблять неможливим експлуатацію предмета лізингу надано право тільки на заміну речі шляхом укладання додаткової угоди та проведення додаткових розрахунків без зазначення права позивача на розірвання договору та відшкодування збитків. Ч. 3 ст. 15 ЗУ «Про фінансовий лізинг» надається право лізингоодержувачу на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості у рахунок лізингових платежів у випадку, якщо поліпшення речі зроблено за згодою лізингодавця. В порушення положень цієї статті п. 5.5 Договору передбачено, що будь-які поліпшення речі дозволяються на підставі попереднього письмового погодження з лізингодавцем. В той же час в цьому пункті визначено, що лізингодавець у таких випадках не зобов'язаний виплачувати жодних компенсацій лізингоодержувачу, а останній не має права відшкодувати ці витрати за рахунок лізингових платежів. Пунктом 13 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору, що обмежують права споживача відноситься надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Всупереч цієї норми закону п.п. 1.6, 8.15 Договору фінансового лізингу встановлені умови, відповідно до яких у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту його укладання до повної оплати платежів, лізингоодержувач зобов'язаний доплатити різницю з перерахованими лізинговими платежами, про що складається додаткова угода. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої угоди лізингодавець має право розірвати договір, а лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу без повернення йому раніше сплачених лізингових платежів. Тобто умовами договору не передбачено право позивача як споживача послуг розірвати договір у разі збільшення ціни з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Крім того, положеннями п.п. 8.15, 10.5, 10.11 договору надана можливість лізингодавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі відмови укласти чи виконати договір, в той же час лізингоодержувач позбавлений відповідно до умов договору будь-якої компенсації у зв'язку з невиконанням обов'язків лізингодавцем, тому ці умови договору відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливими. Враховуючи вищенаведені обставини, є підстави зробити висновок, що положення договору про фінансовий лізинг обмежують права позивачки як споживача передбачені ЗУ «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг», ЦК України про лізинг, найм, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, порушують вимоги чинного законодавства, а тому є законні підстави відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визнати договір недійсним в цілому, оскільки зміна наведених в рішенні положень договору зумовлює зміну інших положень, які викладені в договорі. На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказану норму,суд вважає, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачена ним сума комісії за організацію договору в розмірі 16500 гривень. Враховуючи викладене, необхідно визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01/14-00401 від 23.10.2014 р. укладеного між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 16500 гривень, а також стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» судовий збір в дохід держави.

Outcome: approved