Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд позовом до Держави Україна в особі Мукачівського управління Державної Казначейської служби України, відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відшкодування майнової шкоди ( збитків) та моральної шкоди, завданої невиконанням судових рішень. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 23 травня 2005 року стягнуто з Держави України в особі Державного Казначейства України на її користь 15 249, 00 гривень. Вказане рішення набуло законної сили. 07 листопада 2005 року Мукачівським міськрайонним судом було видано виконавчий лист у справі № 2-1249/2005, який було пред`явлено на виконання до виконавчої служби. В подальшому, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Бурнос С.В. винесено постанови, а саме: 25.10.2006 року, 25.05.2007 року та 27.12.2007 року про повернення виконавчого документа стягувачу, посилаючись на те, що бюджетні призначення на відшкодування шкоди, завданої злочином Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік» не передбачені, відповідні рахунки з яких би здійснювалось таке відшкодування в Державному Казначействі України відсутні. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 13 березня 2008 року дана постанова скасована та зобов`язано [PERSON] відновити виконавче провадження 2-1219 про стягнення з Держави в особі Державного Казначейства України на користь [PERSON] 15 249, 00 гривень. Рішення набуло законної сили. 04.01.2012 року позивачем було подана заява про примусове виконання рішення суду, але 06.01.2012 року державним виконавцем відділу примусового виконань рішень Державної виконавчої служби України Бєлозьоровим О.О. винесено постанову про відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа- виконавчого листа № 2-1249 від 07.11.2005 року. Позивач вказує на те, що на момент звернення до суду з даним позовом вищевказані кошти їй відповідачем не виплачені, а тому просить стягнути з відповідача 68 107,89 гривень, яка складається з: 15 249, 00 гривень - сума основного боргу; 46 511, 89 гривень сума інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 6 347, 00 гривень за період з 07.11.2005 по 19.09.2019. Крім того, у зв`язку з тривалим невиконання судового рішення, зазначає, що їй завдано моральної шкоди, яку вважає обґрунтованою в сумі 100 000,00 гривень. Враховуючи вищенаведене, з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з Держави України в особі Міністерства юстиції в Закарпатської області, Мукачівського управління Державної Казначейської служби України на її користь матеріальну ( майнову) шкоду в сумі 68 107, 89 гривень та моральну шкоду в сумі 100 000,00 моральної шкоди. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 07.10.2019 року провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 04.11.2019 року до участі у справі залучено в справі в якості співвідповідача - Державу Україна в особі Міністерства юстиції України та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Прокуратуру Закарпатської області. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 11.12.2019 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, просить відмовити в його задоволенні. Зазначив, що відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України не є належним відповідачем у справі. Крім того зазначив, що незаконність постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу не встановлена жодним рішенням суду попри можливість її оскарження позивачем. Відтак, яким чином відповідачі мають виконувати рішення суду, яке не пред`явлене до виконання. Крім того, просив застосувати строки позовної давності та відмовити в позові. Представник відповідача Мукачівського управління Державної Казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, просить відмовити в його задоволенні. Зазначив, що Мукачівське управління Державної Казначейської служби України не є належним відповідачем у справі. Крім того, просив застосувати строки позовної давності та відмовити в позові. Представник відповідача Держави Україна в особі Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа Прокуратура Закарпатської області в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, подала заяву про розгляд справи без їх участі. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 23 травня 2005 року стягнуто з Держави в особі Державного Казначейства України на користь [PERSON] майнову шкоду, заподіяну злочином, в розмірі 15 249, 00 гривень. Вказане рішення набуло законної сили 24.06.2005 року (а.с. 12). На виконання вищевказаного рішення Мукачівським міськрайонним судом 07.11.2005 року було видано виконавчий лист, який було пред`явлено до виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби ( а.с. 15). В подальшому, після винесення 27.12.2007 року постанови про поверненням виконавчого листа без виконання, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 13 березня 2008 року дана постанова скасована та зобов`язано [PERSON] відновити виконавче провадження 2-1249 виданого 07.11.2005 року про стягнення з Держави Україна в особі Державного Казначейства України на користь [PERSON] 15 249, 00 гривень. Рішення набуло законної сили 26.03.2008 року (а.с. 13-14). Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби від 18.11.2008 року було повернуто виконавчий документ стягувачеві [PERSON]. у зв`язку з тим, що бюджетні призначення на відшкодування шкоди, завданої злочином, Законом України «Про державний бюджет України на 2008 рік» не передбачені, відповідні рахунки з яких би здійснювалось таке відшкодування в Державному Казначействі України відсутні ( а.с. 22). Постановою про відмову у відкритті виконавчого провадження від 06.01.2012 року відмовлено в прийняті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1249, виданого 07.11.2005 року (а.с. 23). Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. В обґрунтування підстав пред`явленого позову позивач посилається на заподіяння їй матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок тривалим невиконанням рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 травня 2005 року, яким стягнуто з Держави України в особі Державного Казначейства України на її користь 15 249, 00 гривень. Крім того, також посилається, що грошове зобов`язання у відповідача виникло саме 07 листопада 2011 року (дата набуття рішенням суду законної сили) і відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, відтак у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, тобто позивач має право на отримання інфляційних втрат від знецінення грошових коштів та 3% річних від простроченої суми. Також, позивач зазначає що у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду їй заподіяно моральної шкоди, розмір якої оцінює в розмірі 100 000, 00 гривень. Положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п.1 та 2 ч.2 ст.23 ЦК України). За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №522/7218/16-ц зазначено, що ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23.12.2019 року у справі №752/4100/17, від 26.12.2019 року у справі №646/7744/17, збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 25.10.2005 року у справі №32/421. Таким чином підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, Законів України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України, і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та орган Державної казначейської служби України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі №910/23967/16 вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Згідно п.п.1) п.41 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року N845, ст.25 БК України, Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та судів. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25.05.2016 року. Виходячи зі змісту ст.ст.23,47,48 Бюджетного кодексу України, згідно яких Казначейство України здійснює контроль за відповідністю кошторисів розпорядників бюджетних коштів розпису бюджету. Отже, стягнення зазначеної шкоди здійснюється з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 42, ст. 48 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Згідно зі змістом статей 4, 51 ЦПК України обов`язок визначати відповідача у справі покладається на позивача. У разі пред`явлення позову до неналежних відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі. Разом з тим, суд зобов`язаний роз`яснити позивачу його право заявити позов до належного відповідача. Разом з тим, Державна казначейська служба України не була залучена позивачем по даній справі в якості співвідповідача, хоч позивач просить задоволити позов шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, а у відповідності до ст.51 ЦПК України суд позбавлений процесуальної можливості за власною ініціативою залучати осіб в якості співвідповідача або замінювати на належного відповідача. З таких обставин підстави для задоволення позову відсутні. Крім того з приводу застосування представниками відповідачів строку позовної давності, то суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позов, згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України. Крім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Таким чином, враховуючи що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, а тому і наслідки застосування позовної давності не підлягають застосуванню. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що задоволенні позову [PERSON] до Держави Україна в особі Мукачівського управління Державної Казначейської служби України, відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Держави України в особі Міністерства юстиції України, третя особа Прокуратура Закарпатської області про відшкодування майнової шкоди ( збитків) та моральної шкоди, завданої невиконанням судових рішень відмовити.

Outcome: dismissed