Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Державного підприємства «Волинський експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» (далі - ДП «ЕТЦ Держгіпромнагляду») про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що працювала на посаді експерта технічного ДП «ЕТЦ Держгіпромнагляду» і наказом начальника підприємства №36-к від 18.04.2014 року незаконно звільнена з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, оскільки, вона відкликала раніше подану нею заяву про звільнення з роботи. З врахуванням уточнених в ході розгляду справи позовних вимог, просить визнати незаконним та скасувати наказ начальника ДП «ЕТЦ Держгіпромнагляду» №36-к від 18.04.2014 року про її звільнення з посади експерта технічного з 18.04.2014 року на підставі ст.38 КЗпП України, поновити її на роботі, а також стягнути з відповідача в її користь суму в розмірі 5 000 грн. моральної шкоди та середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день постановлення рішення суду. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених в позовній заяві. Просили суд позов задовольнити. Додатково представник позивача [PERSON] в даному судовому засіданні уточнила позовні, просить стягнути з відповідача середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу по день постановлення рішення судом. Представники відповідача Сидоренко В.Ф., Семчук І.О. позовні вимоги не визнали, з підстав, зазначених в письмових запереченнях проти позову. Просили суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши та дослідивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] з 20.10.2003 року по 18.04.2014 року перебувала у трудових відносинах з ДП «ЕТЦ Держгіпромнагляду» (а.с.7-8). Наказом № 36-к від 18.04.2014 року позивач звільнена з посади експерта технічного ДП «ЕТЦ Держгіпромнагляду» відповідно до ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) на підставі заяви від 17.12.2013 року (а.с.9). Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Із матеріалів справи вбачається, після написання заяви на звільнення позивач з 23.12.2013 року по 18.04.2014 року перебувала лікарняному, що підтверджується відповідними лікарняними листками тат табелями обліку робочого часу (а.с.27, 28, 47, 54, 55, 56). Отже, строк попередження про звільнення в даному випадку тривав з 17 по 23 грудня 2013 року та продовжується з моменту закінчення тимчасової непрацездатності позивача та виходу [PERSON] на роботу. Судом встановлено, що 15.04.2014 року позивач в період своєї тимчасової непрацездатності звернулася до відповідача із заявою про відкликання своє заяви від 17.12.2013 року про звільнення за власним бажанням (а.с.12). Однак, 17.04.2014 року відповідачем було відмовлено позивачу в цьому проханні у зв'язку із стажуванням іншого працівника на її посаду, що вбачається із візи начальника підприємства на заяві від 15.04.2014 року. Як роз?яснив Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови №9 від 6.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Судом встановлено, що на посаду [PERSON] розпочала стажування інший працівник ДП «ЕТЦ Держгіпромнагляду» [PERSON],яка не була переведена з іншого підприємства для заміщення посади експерта технічного (а.с 31, 39 зворот). Вказану обставину підтвердили представники відповідача в судовому засіданні. Таким чином, на думку суду, в даному випадку відповідач безпідставно відмовив позивачу у задоволенні її заяви про відкликання раніше поданої заяви про звільнення, так як дана заява подана з дотриманням строку попередження про звільнення, а працівник, що претендував на посаду експерта технічного, не була запрошена на цю посаду в порядку переведення з іншого підприємства. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що 18.04.2014 року, тобто в день звільнення, позивач згідно лікарняного листка була направлена для огляду в МСЕК, де їй було встановлено другу групу інвалідності (а.с.13, 27, 52). Як пояснили суду представники відповідача Сидоренко В.Ф., Семчук І.О., звільнення позивача фактично відбувалося 22.04.2014 року, оскільки, саме тоді Сидоренко В.Ф., як начальник підприємства, підписав наказ про звільнення [PERSON] Таким чином, позивач в порушення вимог ст.47 КЗпП України фактично була звільнена відповідачем з роботи не 17, а 22 квітня 2014 року. Отже, у відповідача не було відповідних правових підстав для звільнення позивача із займаної посади експерта технічного ДП «ЕТЦ Держгіпромнагляду» на підставі ст..38 КЗпП України, а тому наказ №36-к від 18.04.2014 року про звільнення з роботи [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід поновити [PERSON] на роботі на посаді експерта технічного ДП «ЕТЦ Держгіпромнагляду» з 18.04.2014 року. У зв?язку із незаконним звільненням позивача з роботи на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України, до задоволення також підлягають вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18.04.2014 року по день вирішення справи в суді - 26.08.2014 року. Суд вважає, що відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, середній заробіток позивача підлягає визначенню, виходячи з його заробітної плати за два останні календарні місяці роботи перед звільненням (тобто жовтень, листопад 2013 року), розмір якої, з врахуванням розміру її заробітної плати в ці місяці, становив 16431,27 грн. Отже, середньоденна заробітна плата позивача за зазначені вище два місяці (тобто жовтень, листопад 2013 року) складала (16431,27 грн. : 44 дні) = 373,44 грн., а тому сума коштів середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 18.04.2014 року по 26.08.2014 р. становить 32 115,84 грн. (373,44 грн. х 86 робочих дні), яка підлягає стягненню з відповідача. Крім того, підлягає до часткового задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України. Враховуючи тривалість вимушеного прогулу позивача з вини відповідача і порушення в зв?язку з цим життєвих зв?язків [PERSON], суд вважає, що до задоволення підлягає вимога про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1200 грн. Враховуючи зазначені обставини, позовні вимоги підлягають до задоволення частково. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача з дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 564,75 грн.

Outcome: partial