Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом та після уточнення позовних вимог просила: стягнути з ДП «Завод «Електроважмаш» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, у зв`язку із невидачею належно оформленої трудової книжки, за період з 23.12.2016 р. по 01.11.2019 р. у розмірі 233\~578 грн. 72 коп.; зобов`язати відповідача внести зміни до трудової книжки, а саме зазначити нову дату звільнення день видачі трудової книжки. Позовні вимоги\~мотивовані тим,\~що \~вона до\~звільненняпрацювала на посаді начальника бюро придбання обладнання управління технічного переоснащення заводу на ДП «Завод Електроважмаш». 22 грудня 2016 року її було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ № 1599-к від 22.12.2016 року). Не погодившись із звільненням вона оскаржила його до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.12.2018 року, у справі № 644/424/17, їй було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Постановою Харківського апеляційного суду від 28.03.2019 року апеляційна скарга залишена без задоволення, а судове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова без змін. Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09.09.2019 року її касаційна скарга залишена без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанції без змін. Враховуючи, що у рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.12.2018 року у справі № 644/424/17 міститься встановлена судом обставина, що ні би то вона відмовилась у день звільнення отримати трудову книжку, вона позбавлена можливості наполягати на перегляді встановлених судом таких обставин. Разом з цим, посилаючись на положення ч. 1 ст. 47 КЗпП України та абз. 2 п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що затверджена спільним наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінсоцзахисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, вважає, що відповідач зобов`язаний був вислати їй трудову книжку поштою після попереднього отримання від неї письмової згоди. Однак, до теперішнього часу відповідач не виконав свого обов`язку у зв`язку з чим є підстави для застосування приписів ч. 5 ст. 235 КЗпП України та внесення змін до трудової книжки в частині зазначення нової дати звільнення дня видачі трудової книжки. Представниками відповідача подані відзиви на позов, в яких вони заперечують проти задоволення позову з тих підстав, що підприємством при звільненні позивача чітко дотримано процедури звільнення. В судовому засіданні позивач підтримала свою позицію викладену у позові. ДП «Завод «Електроважмаш»про час, дату та місце розгляду справи повідомлялося належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, клопотань про перенесення розгляду справи до суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказом № 19 від 20.01.1982 року [PERSON] прийнято на посаду інженера-технолога ІІІ категорії у відділ головного технолога Харківського заводу «Електроважмаш», що підтверджується відповідним записом в її трудовій книжці. Надалі, [PERSON] , наказом № 51-К від 20.01.2009 року переведено на посаду начальника бюро обладнання, планування та технічного переоснащення заводу, а наказом № 852-К від 26.06.2013 року переведено на посаду начальника бюро придбання обладнання відділу обладнання управління технічного переоснащення заводу (обл. шифр 230). 22 грудня 2016 року було видано наказ № 1599-К від 22.12.2016 року, яким [PERSON] звільнено з посади начальника бюро придбання обладнання управління технічного переоснащення заводу (обл. шифр 230) у зв`язку зі скороченням штату працівників, зумовленого ліквідацією управління технічного переоснащення заводу з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. З наказом № 1599-К від 22.12.2016 року позивача ознайомлено та запропоновано отримати наказ та трудову книжку, від чого вона відмовилась, про що складено акти 22.11.2016 року та направлено копію наказу на адресу позивача поштою. Позивач оскаржувала своє звільнення до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова. У позовній заяві від 22.01.2017 р. просила: визнати незаконними та скасувати наказ про ліквідацію управління технічного переоснащення заводу № 345 від 10.10.2016 р.; визнати незаконними та скасувати наказ про розірвання трудового договору у зв`язку із скороченням штату № 1599-К від 22.12.2016 р.; поновити її на роботі на посаді начальника бюро придбання обладнання управління технічного переоснащення заводу ДП «Завод «Електроважмаш»; стягнути з ДП «Завод «Електроважмаш» середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.12.2018 р. у справі № 644/424/17 їй було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Постановою Харківського апеляційного суду від 28.03.2019 року апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.12.2018 р. без змін. Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09.09.2019 р. касаційна скарга позивача залишена без задоволення, а судові рішення першої та другої інстанції без змін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 4-5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються\~при розгляді іншої справи. \~ \~ \~ \~У позовній\~заяві [PERSON] стверджує про порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України. Твердження \~ позивача\~ \~повністю \~ спростовуються\~ \~фактичними обставинами\~справи та обставинами, встановленими рішеннями судів у цивільній справі № 644/424/17, що набрали законної сили. Зокрема,\~у Постанові\~Харківського апеляційного\~суду від\~28.03.2019\~р.\~у цивільній\~ №\~644/424/17\~та Постанові\~Касаційного цивільного\~суду Верховного\~Суду від\~09.09.2019\~р.\~встановлено,\~серед іншого,\~факт ознайомлення\~позивача зі\~змістом наказу\~№ 1599-к від 22.12.2016 р. та факт отримання пропозиції забрати наказ та трудову книжку,\~від чого\~позивач відмовилась,\~про що\~складено акти\~від 22\~грудня 2016\~р. Оскільки позивач відмовилась отримати трудову книжку в день звільнення, з метою дотримання вимог вказаної Інструкції відділом по роботі з персоналом було надіслано на адресу проживання [PERSON] лист (вих. № 250-21/153 від 22.12.2016 р.) з проханням з`явитися на підприємство для отримання трудової книжки та направлено копію наказу № 1599-к від 22.12.2016 p., з яким позивач попередньо була ознайомлена, що підтверджується переліком замовних листів, відправлених підприємством 22.12.2016 р. В судовому засіданні позивач зазначила, що жодного разу з часу звільнення, вона не намагалася отримати свою трудову книжку оскільки вважає, що повернеться працювати на підприємство. Працівники підприємства ніяким чином не чинили їй перешкод для отримання трудової книжки. Згідно положень частини першої\~статті 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Пунктами 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України N 58 від 29 липня 1993 року визначено, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Відповідно до частини п`ятої\~статті 235 КЗпП України\~у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Вимоги працівника про стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню у тому разі і за той період вимушеного прогулу, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача працівнику трудової книжки. Суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, доходить висновку, що не отримання трудової книжки позивачем відбулося не з вини роботодавця, а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та внесення змін до трудової книжки із зазначенням нової дати звільнення відсутні, так як права [PERSON] роботодавцем не порушено, процедура звільнення проведена відповідно до вимог чинного законодавства і є правомірною. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи, відповідно до статті 141 ЦПК України\~позивачу не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed