Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] , треті особи - Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову зазначено, що 23 липня 2011 року позивач уклала шлюб з відповідачем. Від спільного подружнього життя вони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . З квітня 2012 року їхні сімейні стосунки повністю припинені і дитина повністю перебуває на утриманні позивача. Відповідач добровільно матеріальної допомоги не надавав, тому у жовтні 2012 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області було ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] аліментів у розмірі 1/5 частки від всіх його доходів. Спорів відносно місця проживання дитини не було, відповідач не заперечував проти проживання сина разом з матір`ю. Однак весь цей час відповідач життям сина не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. Син не пам`ятає батька та не має до нього ніяких почуттів, оскільки останній раз бачив батька [INFO] . Також син в розмовах з матір`ю не цікавиться батьком. Позивач вважає, що батько дитини - [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться її життям, не відвідує її вдома, не ходить до школи. Позивач просила позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . На виконання ухвали суду від 23.10.2019 відповідачем [PERSON] було подано відзив на позов, а згодом і заперечення на відповідь позивача, в яких зазначено, що позовні вимоги він не визнає у повному обсязі на підставі наступного. Так, після розірвання шлюбу з позивачем у 2016 році їх стосунки погіршилися, спілкування між ними стало негативним. Після розірвання шлюбу ще недовгий час він мав можливість спілкуватись зі своїм сином засобами зв`язку (телефон, скайпом). Це була єдина його можливість у спілкуванні з сином, знати про його стан здоров`я, життєві інтереси, успіхи у школі, давати будь-які батьківські поради. Оскільки він перебуває в іншій країні, тому не може безпосередньо брати участь у вихованні сина, водити його до школи, приймати участь у батьківських зборах, гуляти з дитиною. Позивач, розуміючи те, що це єдиний шлях спілкування відповідача з сином, почала здійснювати перешкоди у їх спілкуванні, а саме забороняла сину розмовляти з ним, вимикала телефон або умисно не приймала його дзвінки. Потім взагалі змінили сину номер мобільного телефону, що в свою чергу унеможливлює подальше спілкування з [PERSON] , якого йому так не вистачає. Останній раз відповідач спілкувався з сином влітку 2019 року з телефону його матері. Інколи йому вдається поспілкуватись з сином по телефону або по скайпу, коли він перебуває в гостях у його батьків, але це буває дуже рідко, оскільки позивач не завжди дає можливість навіть бабусі з дідусем спілкуватися з онуком. Відповідач постійно виконує свій обов`язок щодо утримання свого неповнолітнього сина шляхом сплати аліментів та надання додаткових коштів на лікування, одяг, подарунки та інші витрати. Він дуже любить свого сина, бажає брати активну участь у його вихованні, спілкуванні та підтримувати родинні відносини, дбати про нього, незважаючи на відстань. Він вважає, що подання даного позову [PERSON] викликано лише негативними стосунками між ними та ніяким чином не пов`язано з неналежним виконанням батьківських обов`язків. Він ніколи не ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки прагнув їх виконувати належним чином. Всі його дії стосовно дитини не суперечать її інтересам, а отже відсутні підстави для застосування судом крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Він вважає, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. У зв`язку з цим просив відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог через необґрунтованість. 13 листопада 2019 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив позивача [PERSON] , в якій зазначено, що заперечення щодо позовних вимог, викладених відповідачем у письмовому відзиві на позов, вона вважає необґрунтованими та безпідставними. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, від її представника [PERSON] до суду надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні. В судове засідання представник третіх осіб [PERSON] не з`явилась, до суду надіслала заяву з проханням розглянути справу без присутності представника служби у справах дітей та органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ВЦА Сєвєродонецького району Луганської області та прийняти рішення в інтересах дитини. Проти позову заперечує, оскільки відсутні підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] . На підставі клопотання позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] , які були задоволені судом, у судовому засіданні було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона разом з позивачем (своєю дочкою) та онуком проживає в одній квартирі. Останній раз бачила свого зятя у березні 2015 року. Вона не чула, щоб її онук спілкувався з батьком (відповідачем), бо онук би розповідав про це. Аліменти відповідач сплачує, вони раніше приходили на пошту, а останні рази на картку доньки. Дитина розбила мобільний телефон і тому донька купила сину новий телефон з новою карткою. Відомий чи ні відповідачу новий номер телефону сина, вона не знає. У зв`язку з чим донька повернулася разом з онуком до України їй також не відомо. У 2018 році донька з онуком їздили до Москви, однак батько (відповідач) так і не зустрівся зі своїм сином. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є хрещеною матір`ю дитини. Шостий рік хлопчик росте без батька разом з матір`ю та бабусею. З 2014 року вона не бачила відповідача, від свого похресника вона також не чула, щоб батько за цей час приїздив у гості. Третій рік поспіль вони разом з позивачем відпочивають на морі без відповідача. Зі слів позивача їй відомо, що вона на пошті отримує аліменти від відповідача, але їх не вистачає навіть на взуття сину. Із спілкування з похресником їй відомо, що батько не приймає ніякої участі у його житті, вони не спілкуються і на її запитання, чи дзвонить йому батько він відповідає «ні». Раніше у дитини був інший телефон, однак його згодом поміняли і чи мінявся номер телефону вона не пам`ятає. Зі слів позивача знає, що відповідач не дав їй згоду на вивіз дитини за кордон і що вони спілкуються з ним по телефону. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з квітня 2015 року її син (відповідач) та [PERSON] (позивач) не проживають разом, оскільки невістка повернулася з Москви до України доглядати за матір`ю, яка захворіла, і згодом до нього вже не повернулася. Однак відповідач щомісячно відсилав їй гроші, щонайменш по 4,5-4,7 тис. грн. Відповідач намагався спілкуватися з сином по телефону, проте спілкування проходило лише коли дзвонила [PERSON] (позивач). З 19.08.2019 відповідач не спілкується зі своїм сином. У 2019 році вона разом з чоловіком прийшли привітати онука з Днем його народження та передати подарунки від батька, однак позивач в квартиру їх не впустила. Вони зателефонували їй, проте вона все одно їх не впустила та ще й влаштувала сварку, сказала, що буде подавати до суду для позбавлення батьківських прав батька. В онука був свій власний мобільний телефон і вони з ним спілкувалися. Позивач іноді дозволяє їм спілкуватися, а іноді й ні. Відповідач спочатку дзвонив на телефон [PERSON] (позивачу) і та потім передавала слухавку сину. Коли в онука з`явився власний телефон, він дзвонив одразу до нього, однак згодом позивач змінила картку мобільного оператора сину. Це відбулося перед Днем народження онука. Відповідач в Україну не приїздить. Коли [PERSON] дає онука, з її згоди, вони телефонують своєму сину і вони спілкуються. Останній раз це було в липні 2019 року. На теперішній час відповідач пересилає їй гроші, а вона в свою чергу пересилає їх [PERSON] . З 2019 року він сплачує аліменти в розмірі 2000 грн. Відповідач працює охоронцем у Москві та яку отримує заробітну плату їй не відомо. Виконавча служба надала довідку, що у відповідача існує навіть переплата по аліментам. Онуку вже 10 років, він ходить до школи. [PERSON] категорично забороняє зустрічатися з онуком. В присутності бабусі він виявляє бажання спілкуватися з батьком. Відповідач навіть надав [PERSON] дозвіл на виїзд з дитиною і вона приїжджала до Росії, однак батько так і не побачив сина, оскільки позивач не захотіла зустрічатися з відповідачем та його новою дружиною. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з початком бойових дій в Україні в 2014 році [PERSON] (відповідач) разом зі своєю дружиною, сином та матір`ю позивача виїхали до Москви . Вони разом працювали, а бабуся сиділа вдома з онуком. Згодом влітку бабуся повернулася додому. Через деякий час мати позивача захворіла і [PERSON] повернулася разом з сином до України. Вона просила повернутися до України і чоловіка, однак за відсутності роботи він залишився там. У 2015 році сторони розірвали шлюб. Після цього [PERSON] (відповідач) спілкувався з сином виключно по телефону. Останній раз він спілкувався з дитиною два роки потому. Відповідач бажає спілкуватися з сином, однак [PERSON] не дає можливості. Коли відповідач дзвонить [PERSON] , то завжди питається про свого сина, передає йому подарунки. Позивач вже втретє міняє номер телефону. У 2020 році у [PERSON] був День народження і [PERSON] з сином були присутні на ньому, однак коли подзвонив [PERSON] (відповідач) вона вийшла в іншу кімнату і не дала сину можливості поспілкуватися з батьком. Вислухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. У судовому засіданні встановлено, що згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 06.09.2011 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, [INFO] народився [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 743. Матір`ю дитини записана [PERSON] , а батьком - [PERSON] . Згідно з копією рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19.05.2016 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22.10.2012 з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/5 частки від всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно від дня подання позовної заяви - 12.07.2012 до досягнення дитиною повноліття. Згідно з копією довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 31.07.2019, виданої ЦНАП у м. Сєвєродонецьку Сєвєродонецької міської ради № 15343, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно з копією довідки № 493 від 05.08.2019, виданої Сєвєродонецькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 14, [PERSON] , [INFO] , дійсно у 2018-2019 навчальному році навчався в 1-Б класі Сєвєродонецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 14 Сєвєродонецької міської ради Луганської області. За цей час зі школою підтримує зв`язок тільки мати [PERSON] . Вона регулярно приходила на батьківські збори, приймає активну участь у житті класу і школи. Батько [PERSON] не підтримує зв`язок зі школою, не відвідує батьківські збори, з учителем не спілкується. Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню свого малолітнього сина. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що позивач не надала доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина. Судом також не встановлено наявність в матеріалах справи таких доказів. З наведених вище письмових доказів, судом вбачається, що відповідач [PERSON] дійсно перебуває за межами території України в Липецькій області Російської Федерації, де офіційно працює. Згідно з копією довідки № 19945 від 17.09.2019, виданої Сєвєродонецьким міським відділом державної виконавчої служби ГТУЮ у Луганській області, за [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , станом на 01.09.2019 існує переплата по аліментам у розмірі 12 244, 96 грн., що також підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам станом на листопад 2020 року з переплатою у розмірі 9 273, 34 грн. Тобто в судовому засіданні встановлено та не спростовано позивачем, що батько дитини - [PERSON] постійно й своєчасно піклується про матеріальне забезпечення свого сина. Належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина, позивачем не надано. З письмових пояснень відповідача та його заперечень на позовну заяву вбачається, що він не може в повній мірі брати участь у вихованні свого сина, оскільки мешкає в іншій країні, однак хоче дбати про свою дитину, спілкуватися з нею та приймати участь у її вихованні, він цікавиться життям та вихованням своєї дитини, йому не байдужа її доля та він має намір надалі приймати безпосередню участь у її вихованні. Останнім часом він був позбавлений можливості спілкуватися зі своїм сином навіть засобом телефонного зв`язку, оскільки мати сина - позивач по справі, постійно здійснює перешкоди в їх спілкуванні, проте він любить сина та бажає приймати активну участь у його житті, розвитку та утриманні. Крім того, з показань свідків [PERSON] та [PERSON] судом встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно бажає спілкуватися з сином хоча б засобом мобільного зв`язку, допомагає йому матеріально, цікавиться його життям та інтересами, проте позивач перешкоджає в їх спілкуванні шляхом постійної зміни номерів телефону, забороною батькам відповідача відвідувати онука, проводити з ним час, забороною спілкуватися по телефону з батьком. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач не самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина, без поважних причин залишивши його без батьківської уваги та турботи, при цьому судом встановлено, що має місце навмисне створення перешкод у спілкуванні з дитиною з боку позивача, що підтверджується показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] та письмовими поясненнями самого відповідача [PERSON] . Про здійснення перешкод позивачем у спілкуванні відповідача з дитиною свідчить також і той факт, що за зверненням [PERSON] . [PERSON] був відрахований зі складу учнів 3-Б класу Сєвєродонецької школи № 14 та відповідно до інформації наданої Державною прикордонною службою України перетнув 28.12.2020 кордон України на виїзд з пункту пропуску Мілове. На теперішній час суду та відповідачу не відоме місцезнаходження позивача [PERSON] та її сина [PERSON] , відомості про їх повернення в Україну відсутні. З огляду на викладене вище судом вбачаються умисні дії позивача направлені на здійснення перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною і не доведення позивачем винної поведінки з боку відповідача щодо невиконання ним батьківських обов`язків відносно свого сина. Про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , свідчить висновок органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради № 4779 від 26.09.2019, згідно з яким орган опіки та піклування вважає, що на даний час недостатньо підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітнього сина [PERSON] . Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Суд, враховуючи поведінку батька, його відношення до дитини та беручи до уваги інтереси дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, доходить висновку, що [PERSON] не втратив цікавість до свого сина. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і суд у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків з урахуванням їх характеру, особи батька чи матері, а також інших конкретних обставин справи, може задовольнити позов про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості батька, матері та їх поведінці. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини. Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991 року і набула чинність для України 27.09.1991 року, визначає, що розлучення дитини з батьками може бути необхідним в як найкращих інтересах дитини у виключних випадках, наприклад, коли батьки взагалі не піклуються про неї. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Оскільки дії відповідача свідчать про те, що він не втратив інтересу до дитини, має бажання та можливості утримувати та виховувати її, враховуючи доведеність певних намагань відповідача проявити турботу про сина, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено повністю і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed