Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси 04.07.2016 року з позовом до ДП «Одеський морський торгівельний порт» про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги та сплату відшкодування за несвоєчасну виплату належних сум при звільненні. Позивач просила зобовязати відповідача нарахувати у відповідних місяцях та виплатити їй заробітну плату, місячну премію, надбавку за вислугу років за один робочий день 30.05.2016 року; виплатити вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку; сплати позивачу відшкодування в розмірі середнього заробітку за весь час затримки виплати позивачу належних сум з 01.07.2016 року по день фактичного розрахунку. В обґрунтування позовних вимог відзначено, що [PERSON] працювала на ДП «Одеський морський торгівельний порт» з 12.12.1994 року, з 18.06.2013 року на посаді начальника відділу кадрів. В квітні 2015 року посаду було скорочено. 30.05.2016 року після довготривалої хвороби та відпусток позивач вийшла на роботу, заступник директора порту [PERSON] погодив їй робоче місце, де позивача пропрацювала повний робочий день разом з керівником проектів [PERSON] Незважаючи на це [PERSON] зробила запис про відсутність позивача на роботі, а 01.07.2017 року [PERSON] було звільнено з причин скорочення штату. У звязку з неправомірними діями начальника служби кадрової роботи [PERSON] позивачу не виплатили зарплату за відпрацьований робочий день. Справа на підставі протоколу автоматизованого розподілу, надійшла до провадження суддя Загороднюка В.І. Ухвалою суду від 07.07.2016 року провадження у справі відкрите. До суду 29.09.2016 року надійшов відзив ДП «Одеський морський торгівельний порт», згідно якого просили відмовити у задоволенні позову [PERSON], адже на робочому місця вона була відсутня, знаходження на підприємстві, в той час як її керівником була [PERSON] не свідчить про присутність [PERSON] на робочому місці. Таким чином, дії відповідача правомірні, а позов [PERSON] є необґрунтованим. До суду 10.10.2016 року [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої свої вимоги доповнила вимогою про зобовязання ДП «Одеський морський торгівельний порт» внести зміни до табелю обліку робочого часу за травень 2016 року, відобразивши в ньому фактичну роботу позивача 30.05.2016 року протягом 8,25 годин. Та вимогою про стягнення з позивача моральної шкоди в сумі 30\~000 грн. В результаті розгляду справи за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» Приморським районним судом м. Одеси (головуючий суддя Загороднюк В.І.) ухвалено рішення від 09.12.2016 року, яким позов [PERSON] задоволено частково, зобовязано ДП «Одеський морський торгівельний порт» внести зміни до табелю обліку робочого часу за травень 2016 року, відобразивши в ньому фактичну роботу [PERSON] 30.05.20.16 року протягом 8,25 годин; стягнуто з ДП «Одеський морський торгівельний порт» на користь [PERSON] заробітну плату за один робочий день у розмірі 904,16 грн.; стягнуто з ДП «Одеський морський торгівельний порт» відшкодування в розмірі середньомісячного заробітку за весь час затримки виплати належних сум при звільненні з 01.07.2016 року по 09.12.2016 року у розмірі 132516,39 грн. Не погоджуючись з таким рішенням Приморського районного суду м. Одеси [PERSON] та ДП «Одеський морський торгівельний порт» подали апеляційні скарги, в результаті розгляду яких Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01.03.2017 року відхилено апеляційні скарги сторін, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2016 року залишено без змін. Позивач та представник відповідача подали касаційні скарги на рішення та ухвалу судів першої та апеляційної інстанції. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 01.11.2017 року касаційні скарги задоволено частково, Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2016 року а ухвалу Апеляційного суду Одеській області від 01.03.2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзначив наступе: «ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині внесення відповідних змін до табелю обліку робочого часу за травень 2016 року шляхом відображення у ньому фактичної роботи позивача 30 травня 2016 року протягом 8,25 годин, суд першої інстанції виходив з доведеності цих позовних вимог, взявши до уваги покази свідків - заступника директора ДП «Одеський морський торговельний порт» з кадрів та соціальних питань [PERSON] та керівника проектів ДП «Одеський морський торговельний порт» [PERSON], при цьому залишивши поза увагою, що [PERSON], в тому числі, було підписано акт про відсутність позивача на робочому місці (а.с. 53). Суд першої інстанції, в порушення ч. 1 ст. 10 ЦПК України, належним чином не перевірив доводів відповідача, зокрема, не допитав свідків, зі сторони останнього, хоча такі клопотання представниками відповідача заявлялись. Дані розбіжності судом не усунуто. Неперевіреними також залишились доводи позивача щодо оформлення нею 30 травня 2016 року тимчасової перепустки на територію ДП «Одеський морський торговельний порт», оскільки зі змісту її пояснень, наданих на лист від 31 травня 2016 року № 02-7/442 (а.с. 10) та рапорту заступника директора з кадрів і соціальних питань ДП «Одеський морський торговельний порт» перебувала на території підприємства. Визначаючи розмір заробітної плати, який належить виплатити позивачеві у зв'язку з порушенням її трудових прав, суд першої інстанції не перевірив належним чином розрахунок заробітної плати позивача, всіх складових заробітної плати, та погодився з наведеним нею розрахунком, жодним чином не обґрунтувавши його. Судом першої інстанції залишилось неперевіреним чи була позивач допущена 30 травня 2016 року до роботи, чи виконувала вона безпосередньо свої функціональні обов'язки, чи підлягали включенню для визначення середньомісячного заробітку місячна премія та надбавка за вислугу років». Справа повернулася до суду першої інстанції та на підставі протоколу автоматизованого розподілу надійшла до провадження судді Ільченко Н.А., ухвалою якої від 29.11.2017 року справа прийнято до провадження. На підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду №1878/18 від 17.04.2018 року по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Справа надійшла до провадження судді Бондаря В.Я. та ухвалою від 23.04.2018 року була прийнята до свого провадження та призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 21.05.2018 року. До суду 14.05.2018 року надійшли письмові пояснення представника ДП «Одеський морський торгівельний порт», згідно яких Апеляційний суд Одеської області 05.09.2017 року скасував рішення Суворовського районного суду м. Одеси у справі №523/9943/16-ц та вирішив питання по суті, зокрема поновив [PERSON] на роботі, стягнув середній заробіток з відповідача за час вимушеного прогулу та вирішено питання про сплату їй відшкодування за час затримки розрахунку з 01.07.2016 року по день фактичного розрахунку. В результаті проведеного судового засідання 21.05.2018 року судом викликано свідків та відкладено розгляд справи до 06.07.2018 року. 13.06.2018 року надійшов відзив на позовну заяву, відповідач наполягає на тому, що [PERSON] була відсутня на робочому місці. Та зазначили, що [PERSON] була поновлена на роботі з 01.07.2016 року на посаді начальника відділу кадрів в ДП «Одеський морський торгівельний порт». У судовому засідання 06.07.2018 року було допитано свідка [PERSON], яка відзначила, що на робочому місці, а саме в своєму кабінеті 30.05.2016 року [PERSON] була відсутня, у звязку з чим [PERSON] і підписала акт про відсутність позивача на роботі, проте вказала, що [PERSON] в той день знаходилась в кабінеті по-сусідству. У судовому засіданні 17.07.2018 року суд викликав свідка [PERSON] та [PERSON], розгляд справи відкладено на 01.08.2018 року. У судовому засіданні 01.08.2018 року надав свої пояснення свідок [PERSON], який відзначив, що був керівником [PERSON] та пояснював, що [PERSON] була присутня на робочому місці 30.05.2016 року, адже він як керівник вказав їй місце роботи та обсяг виконання. Ухвалою суду від 06.12.2018 року постановлено здійснити привід свідків: [PERSON] та [PERSON] Незважаючи на неодноразові виклики свідків на виконання вимог суду касаційної інстанції, та незважаючи на ухвалу при привід свідків [PERSON] та [PERSON], свідки не прибули до судового засідання. Старший лейтенант поліції [PERSON] Малиновського ВП в м. Одесі ГУ НП України в Одеській області надіслав пояснення, згідно яких жінка з квартири [ADDRESS] і м. Одесі вказала, що в квартирі №26, де по даним суду проживає [PERSON], проживає чоловік Едуард з жінкою [PERSON]. У звязку з невиконанням вимог суду, не забезпечення приводу свідків, суд, з метою дотримання вимог законодавства щодо розумності строків розгляд справи, продовжив розгляд справи. В судовому засіданні 24.01.2019 року [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. Представник ДП «Одеський морський торгівельний порт» - [PERSON] заперечував проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та свідків, оцінивши докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в Державному підприємстві «Одеський морський торговельний порт» з 12.12.1994 року. З 18.06.2013 року на посаді начальника відділу кадрів. В квітні 2015 року посаду начальника відділу кадрів було скорочено. Наказом директора ДП «Одеський порт» від 09.03.2016 р. № 90К 3-1 позивачку було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату. При звільнені їй було виплачено вихідну допомогу в розмірі посадового окладу 8976,12 грн., яку було обчислено, виходячи із заробітку за 2 останніх місяці, що передують місяцю звільнення, тобто січень лютий 2016 р. Наказом директора ДП «Одеський порт» від 25.03.2016 р. № 118/К-а було частково змінено наказ від 09.03.2016 р. № 90К 3-1 та на підставі листка непрацездатності №453340 перенесено дату звільнення на «день виходу на роботу після закриття листка непрацездатності». Після цього, дата звільнення ще неодноразово змінювалася наказами директора ДП «Одеський порт» від 29.03.2016 р. № 128/К на 04.04.2016 р., від 04.04.2016 р. № 137 К на 05.05.2016 р., від 16.05.2016 р. № 232/К 3-1 на 30.05.2016 р., від 01.06.2016 р. № 270/к-а на 01.07.2016 р. 09.03.2016 р. позивачка направила до директора ДП «Одеський морський торговельний порт» лист (вх. № 001332 від 09.03.2016 р.), в якому, крім іншого, просила вказати де буде знаходитися її робоче місце, оскільки її керівник начальник служби персоналу [PERSON] попросила її залишити попереднє робоче місце. З відповіді директора ДП «Одеський морський торговельний порт» (вих. № 02-7/322 від 11.04.2016 р.) на зазначений лист позивачки, вбачається, що не було визначено робоче місце [PERSON] 30.05.2016 р. позивачка вийшла на роботу та працювала повний робочий день 8,25 годин, відповідно до графіку роботи підприємства, на робочому місці, яке їй було визначено того ж дня заступником директора порту з кадрів та соціальної питань [PERSON], що підтверджується письмовими поясненням позивачки, рапортом та показанням свідка [PERSON], який підтвердив також отримання [PERSON] тимчасово пропуску, який було отримано задля входу на територію підприємтсва. Твердження представника відповідача про відсутність позивача на робочому місці суд не приймає до уваги, як такі, що не доказані, адже, по-перше, у перших запереченнях відповідач стверджував, що присутність позивача на підприємстві не свідчить про присутність на робочому місці, а по-друге, доказів відсутності на робочому місці [PERSON], зокрема щодо входу по електронному пропуску, надано не було. Акт працівників про відсутність на робочому місці так як і показання свідка [PERSON] оцінюються судом критично, адже працівники могли просто не зустрітися, що не може свідчити про відсутність будь-кого з них на робочому місці. З табелю обліку робочого часу [PERSON] за 30.05.2016 р., вбачається, що вона не явилася з незясованих причин, проте дані до табелю обліку внесені на підставі розпорядження [PERSON], яка і склала акт відсутності [PERSON] на роботі, який оцінено судом вище. Таким чином, суд вважає вимогу [PERSON] щодо внесення зміни до табелю обліку мотивованою, а її відсутність на роботі відповідачем не доведена, тож є такою, що підлягає задоволенню. Заробіток позивачки за 1 робочий день має складатися з її годинної ставки, помноженої на фактичну кількість відпрацьованих годин, місячної премії та надбавки за вислугу років, розрахованих пропорційно у відсотковому відношенні до посадового окладу, а також суми індексації заробітної плати. Годинна ставка позивачки станом на 30.05.2016 р. складає 48,703 грн. Кількість робочих годин, відповідно з графіком роботи підприємства 8,25. Посадовий оклад за роботу 30.05.2016 р. розраховується як 48,703 грн. х 8,25 = 401,80 грн. Місячну премію за травень 2016 р. встановлено в розмірі 80%, що дорівнює 321,44 грн. та розраховується, як 401,80 грн. х 0,8. Надбавку за вислугу років встановлено в розмірі 26,2%, що дорівнює 105,27 грн. та розраховується, як 401,80 грн. х 0,262. Розмір суми індексації заробітної плати встановлюється на підставі Постанови КМУ від 17.07.2003 р. № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», офіційних індексів інфляції за 2016 р. та дорівнює 75,65 грн. Таким чином, заробіток позивачки за 30.05.2016 р. складає 904,16 грн. та розраховується, як 401,80 грн. + 321,44 грн. + 105,27 грн. + 75,65 грн. 01.07.2016 року на підставі наказу директора ДП «Одеський порт» № 270/к-а, [PERSON] було звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату. Проаналізувавши наявні у справі бухгалтерські документи, суд дійшов висновку, що при звільнені позивачці не було здійснено виплату заробітної плати за відпрацьований день 30.05.2016 року, тож вимога позивачки про виплату заробітної плати за 30.05.2016 року є також обґрунтованою та такаю, що підлягає задоволенню. Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Як встановлено судом, виплату заробітної плати [PERSON] за один день проведено не було, проте при вирішенні спору в цій частині суд враховує наступне. [PERSON] також зверталася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В результаті розглянутої справи Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 03.09.2017 року у справі №523/9943/16-ц відмовив у задоволенні позову [PERSON] Проте, в результаті перегляду рішення Суворовського районного суду м. Одеси Апеляційний суд Одеської області рішенням від 05.12.2017 року скасував рішення суду першої інстанції та постановив нове, яким позов [PERSON] до ДП «Одеський морський торговельний порт» задоволено частково та вирішено: поновити [PERSON] на посаді начальника відділу кадрів в Державному підприємстві «Одеський морський торговельний порт» з 01.07.2016 року; Стягнути з Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2016 року по 05.12.2017 року в сумі 220\~953 грн., з утриманням податків, страхових внесків та інших обовязкових платежів; Стягнути з Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 10\~000 грн. В іншій частині відмовлено. Таким чином, питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.07.2016 року було розглянуто та вирішено судом апеляційної інстанції. Незважаючи на те, що позивач сформувала вимогу як «стягнення відшкодування в розмірі середнього заробітку за весь час затримки виплати їй належних сум з 01.07.2016 року по день фактичного розрахунку» та більше не уточнювала вимоги в цій частині, суд відзначає, що така вимога є тотожною тій, що вже вирішена судом апеляційної інстанції у справі №523/9943/16-ц. Тож, позов в цій частині задоволенню не підлягає. Вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку задоволенню не підлягають, оскільки при звільнені позивачці було виплачено вихідну допомогу в розмірі посадового окладу в розмірі 8976,12 грн., відповідно до наказу № 90К 3-1 від 09.03.2016 р., а більше того, в подальшому позивач була поновлена на роботі. Щодо стягнення моральної шкоди суд відзначає наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих завязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих завязків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя До юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих завязків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені. Не відповідає змісту ст. 237-1 КЗпП стягнення з власника моральної шкоди лише на підставі заяви про наявність такої шкоди, якщо немає обставин, зазначених у частині першій ст. 237-1 КЗпП (моральних страждань, втрати нормальних життєвих завязків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя). Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих завязків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. Наявність у Кодексі законів про працю ст. 237-1 виключає застосування до випадків заподіяння моральної шкоди працівникові ст. 1167, 1168 ЦК, оскільки названі норми встановлюють різні підстави для виникнення обов'язку відшкодування шкоди. Неможливість застосування ст. 1167 - 1168 Цивільного кодексу України виключає застосування до відносин, які при цьому виникають, й інших норм цивільного права. Тягар аргументації та формування доказової бази моральної шкоди і її розміру лягає на працівника, якому така шкода була заподіяна. В свою чергу, позивач жодним чином не доказала завдані їй моральні страждання, що свідчить про необґрунтованість позову в цій частині. Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Отже, суд прийшов до висновку про задоволення вимог [PERSON] в частині внесення зміни до табелю обліку робочого часу та виплату позивачу заробітну плату за відпрацьований робочий день 30.05.2016 року, зважаючи на матеріали справи, та заслухавши пояснення свідків зі сторони позивача та відповідача. Вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та моральної шкоди задоволенню не підлягають, з підстав викладених вище.

Outcome: partial