Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування будинком, посилаючись на те, що вона разом з [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. 1/2 частина вказаного житлового будинку належить [PERSON] на праві приватної власності. Відповідач не мешкає у спірному житловому будинку з 2008 року, за проханням останнього був зареєстрований у будинку але на даний час проживає в Росії. Позивач стверджує, що відповідач забрав усі свої речі та виїхав з будинку. Добровільно знятися з реєстрації у будинку відповідач відмовився. Особистих речей відповідача у будинку позивача немає, а реєстрації місця проживання відповідача у будинку перешкоджає позивачу у повній мірі скористатися правом на продаж будинку. У зв'язку з вищевикладеним позивач була вимушена звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов у повному обсязі, просили суд його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Крім того, [PERSON] надала суду довідку з Куп'янського БТІ, якою підтверджено, що право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за [PERSON] (1/2 частина) та по 1/4 частині за [PERSON] і [PERSON], як зазначила позивач «[PERSON]» являються її онуками. Також пояснила, що відповідач був зареєстрований не як член родини і після реєстрації дуже рідко з'являвся у спірному житловому будинку, а з 2008 року взагалі перестав відвідувати місце своєї реєстрації, бо на даний час мешкає за межами України в Росії, де саме їй не відомо. Зі слів позивача, позбавлення права користування будинком [PERSON] також відповідає інтересам її онуків, як власників іншої частини спірного будинку, бо під час продажу будинку потрібно зняти з реєстрації усіх зареєстрованих в ньому осіб. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки з відміткою «повернуто за не запитом», оскільки згідно з п. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за місцем реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенню ст. 224 ЦПК України. Вислухавши доводи позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Спірний житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності позивачу та її онукам [PERSON] і [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про право на спадщину за законом, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а також технічним паспортом на садибний житловий будинок (а.с. 5-9). В будинку [ADDRESS] разом з власником зареєстрований [PERSON] Даний факт підтверджується довідкою наданою адресно-довідковим підрозділом ГУ ДМС України в Харківській області (а.с. 13). Факт не проживання відповідача [PERSON] у будинку [ADDRESS] підтверджується актом не проживання громадянина за місцем його реєстрації від 19 березня 2016 року складеним в присутності сусідів даного будинку [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS]. В акті не проживання зазначено, що [PERSON] не мешкає в будинку за місцем реєстрації з 2008 року (а.с. 10). Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що він мешкає по сусідству з позивачем, а саме за адресою [ADDRESS]. Спірний будинок стоїть пустим і в ньому ніхто не мешкає, а він охороняє даний будинок. Також зазначив, що [PERSON] не мешкає в спірному житловому будинку з 2008 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що вона являється уповноваженою особою квартального комітету та складала акт про не проживання громадянина [PERSON] за місцем його реєстрації. Також вказала, що при складанні акту не проживання сусіди спірного будинку повідомили її про те, що [PERSON] дійсно не мешкає у будинку за адресою: [ADDRESS] саме з 2008 року. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінамита доповненнями), роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Здійснення людиною свого природного права на життя пов'язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об'єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців, тобто з цього виходить, що в разі якщо особа протягом шести місяців, без поважних причин не проживає в житловому будинку, то суд згідно зі ст. 72 ЖК України, може визнати таку особу втратившою право користування житловим приміщенням. Згідно ст. 6 ЗУ «про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Судом у судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] набув право користування належним позивачу житлом на підставі дозволу власника, однак він не являвся членом сім'ї власника будинку та за даною адресою не проживає більше шести місяців, що підтверджується актом не проживання та показаннями свідків. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що відповідач за комунальні послуги не платить, у будинку [ADDRESS] не проживає без поважних причин понад шість місяців, особистих речей у будинку немає, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що [PERSON] втратив право на користування спірним житлом. Враховуючи, що визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS], необхідне позивачу для продажу будинку, тому суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved