Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] , в якому просить надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , без письмової згоди батька- [PERSON] , [INFO] та стягнути судовий збір. На обґрунтування вимог позивачка посилається на те, що під час спільного проживання з відповідачем [INFO] народилася дитина - [PERSON] . 14.11.2014 між сторонами було укладено шлюб. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 26.11.2015 шлюб між сторонами розірвано. Після розлучення, їхній спільний син постійно проживає разом з нею, без реєстрації. На даний час вона разом з сином проживає за адресою: [ADDRESS] , який їй належить на праві приватної власності. В травні 2020 року позивачка звернулась до Відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, однак отримала відмову у зв`язку із тим, що перелік поданих документів не відповідає установленим вимогам - відсутній лист від батька із його згодою на реєстрацію дитини за вказаною адресою. Позивачка в письмовій формі зверталась за місцем проживання відповідача з листом про надання згоди на реєстрацію їх малолітнього сина за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відповіді на вказаний лист не надійшло, позивачка звернулася до суду. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21.07.2020 відкрито провадження по даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, однак до суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Позов визнає повністю, не заперечує щодо його задоволення. Представник третьої особи Служби у справах дітей Павлоградської міської ради в судове засідання не з`явився, однак до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, просив при вирішенні справи врахувати права дитини. Представник третьої особи Відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради в судове засідання не з`явився, про день слухання справи було повідомлено належним чином. Згідно частини третьої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 19.03.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду реєстраційної служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та [PERSON] з 14.11.2014 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Павлоградського міськрайонного суду від 26.11.2015 у справі №185/11674/15-ц, яке набрало законної сили 07.12.2015. Позивачка [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з малолітнім сином - [PERSON] , що вбачається з копії паспорта позивачки та акту про сумісне проживання від 25.05.2020 та актом про фактичне проживання, виданого головою квартального комітету№9 м. Павлограда. Вказаний будинок належить позивачці на праві приватної власності, що підтверджується витягом реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №144842616. За приписами частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 також передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому законом порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику (п.11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207). Згідно п. 26 вказаних вище Правил у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХII (78912) від 27.02.1991 та набрала чинності для України 27.09.1991, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 цієї Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитини, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». За змістом статей 11, 18 Закону кожна дитина ;має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст.ст.150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. З аналізу вище зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Судом встановлено, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачкою, тому з урахуванням визнання позову зі сторони відповідача і позиції представника Служби у справах дітей Павлоградської міської ради, суд дійшов висновку про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , без згоди батька, що цілком відповідатиме інтересам дитини та забезпечить досягнення повноцінного догляду, виховання та піклування про дитину. Частиною 1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем за подання позовної заяви був сплачений судовий збір у сумі 840,40 грн., що відповідає встановленому абз.3 п.1 ч.2 ст.4 Закону «України «Про судовий збір розміру» на час його сплати. Враховуючи, що до початку розгляду справи по суті відповідач визнав позов, що стало підставою для ухвалення рішення суду, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, інша частина судового збору відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивача з відповідача.

Outcome: approved