Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову, з урахуванням уточненої позовної заяви, зазначено, що з 29 квітня 1995 року до 4 березня 2014 року позивач перебувала у шлюбі з [PERSON] за час шлюбу ними було набуте майно: житловий будинок по вул..Першого Травня, 8 в с.Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області; магазин по вул..Київській, 50 в с.Івашкове Верхньодніпровського району Дніпропетровської області та автомобіль Volkswagen Vento, 1993 року випуску, реєстраційний номер АЕ 1287АМ. Питання про поділ спільного майна подружжя не вирішено. На підставі вищевикладеного [PERSON] просила суд в порядку поділу спільного майна визнати за нею право власності по ? частині цього майна. До початку розгляду справи по суті відповідачем подано зустрічний позов до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначено, що дійсно під час шлюбу, окрім майна, зазначеного у первісному позові, подружжям було придбано також автомобіль Volkswagen Touareg, який позивач продала. На підставі вищевикладеного позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь 279\~335 грн. як половину від вартості автомобіля Volkswagen Touareg, 2007 року випуску. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Позивач суду пояснила, що домовленості про поділ майна з відповідачем не досягнуто, тому просить поділити спірне майно порівну. Після розірвання шлюбу в неї дійсно лишився автомобіль Volkswagen Touareg, який був придбаний під час шлюбу, та виникла необхідність його продати, на, що відповідач дав свою згоду. 26 грудня 2016 року він приїздив до них, до сина та вона передала йому 7000 дол.США від проданого автомобіля. Вона продала автомобіль за 16000 дол.США. Лишила собі більшу частину грошей, оскільки діти проживають з нею, відповідач не приймав участі у вихованні сина, матеріальну допомогу на його утримання не давав. У звязку з чим позивач та її представник просили суд відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник відповідача в судовому засіданні первісний позов визнала, проти задоволення позовних вимог не заперечувала, оскільки домовленості щодо поділу майна дійсно не досягнуто. Зустрічний позов підтримала та просила суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Суду пояснила, що [PERSON] продала автомобіль Volkswagen Touareg, який було придбано у шлюбі, без згоди [PERSON], грошей за проданий автомобіль він не отримував. Тому представник відповідача просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] половину вартості автомобіля згідно з оцінкою. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 29 квітня 1995 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. 3 березня 2014 року шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області (а.с.10). Під час шлюбу подружжям було придбано таке майно: 1) житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: вул.. Першого Травня, 8, сел..Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області на підставі договору купівлі-продажу від 2 квітня 2001 року (а.с.7); 2) магазин (нежитлова будівля) за адресою: вул.. Київська, 50, с.Івашкове Верхньодніпровського району Дніпропетровської області на підставі договорів купівлі продажу від 6 лютого 2008 року та від 2 липня 2011 року (а.с.8-9, 11-12); 3) автомобіль Volkswagen Vento, 1993 року випуску, реєстраційний номер АЕ 1287АМ; 4) автомобіль Volkswagen Touareg, 2007 року випуску, н.з. ВО4984ВА. Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Частиною першою ст. 60 Сімейного кодексу України також передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Враховуючи те, що в судовому засіданні сторони не оспорювали час набуття майна (під час шлюбу) та джерело його набуття (спільні кошти), суд приходить до висновку, що вищевказане нерухоме та рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 71 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Враховуючи те, що згоди про поділ майна між сторонами не досягнуто, суд приходить до висновку про можливість поділу майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Частиною першою ст. 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Підстав для відступу від засад рівності часток подружжя, передбачених ч.ч. 2,3 ст. 70 Сімейного кодексу України не встановлено, а тому частки в спірному майні подружжя в цьому випадку мають бути рівними. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] законними та обґрунтованими, а тому первісний позов підлягає задоволенню. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON], суд приходить до таких висновків. Як зазначалося вище під час шлюбу подружжям було придбано автомобіль Volkswagen Touareg, 2007 року випуску, н.з. ВО4984ВА, який також є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з довідкою Територіального сервісного центру № 1244 від 31 березня 2017 року 28 жовтня 2016 року вищевказаний автомобіль було знято з обліку для реалізації, його власником була [PERSON], станом на 31 березня 2017 року власником автомобіля значиться [PERSON] (а.с.35). На підставі вищевикладеного, суд вважає доведеною ту обставину, що спірний автомобіль Volkswagen Touareg, 2007 року випуску, н.з. ВО4984ВА, було продано [PERSON] після розірвання шлюбу. Цю обставину позивач також не оспорювала в судовому засіданні. Враховуючи те, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя та було відчужене одним з подружжя, [PERSON]А, другий з подружжя, [PERSON], має право на отримання грошової компенсації від продажу цього майна. В судовому засіданні позивач пояснила, що вона продала автомобіль за 16000 дол. США та повернула відповідачу 7000 дол. США в рахунок компенсації. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона була присутня в будинку позивача 26 грудня 2016 року, коли до неї приходив її колишній чоловік, [PERSON] Вони розмовляли в сусідній кімнаті, проте вона чула, що між ними йшла розмова про автомобіль та гроші. [PERSON] просив від [PERSON] гроші за проданий автомобіль, на. що [PERSON] віддала йому гроші. В якій сумі були передані кошти їй не відомо, але зі слів [PERSON], вона зрозуміла, що це були кошти, отримані від продажу автомобіля. Потім [PERSON] також сказала, що вона продала автомобіль та віддала кошти за нього колишньому чоловіку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що після розірвання шлюбу між батьками у [PERSON] дійсно лишився автомобіль Volkswagen Touareg, 2007 року випуску. Його потрібно було ремонтувати, тому було прийнято рішення про його продаж, на що також погодився і відповідач. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] дійсно продала автомобіль Volkswagen Touareg, 2007 року випуску, та передала відповідачу 7000 дол.США як компенсацію від продажу автомобіля. При цьому суд приймає до уваги доводи позивача про те, що вона передала відповідачу менше половини коштів, оскільки з нею проживають їхня спільна повнолітня донька та неповнолітній син і вони знаходяться на її утриманні, а відповідач не приймає участі в їх утриманні, що у відповідності до ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України може бути підставою для збільшення частки майна позивача. Тобто підстав для стягнення грошової компенсації з позивача на користь відповідача не має. Жодних інших доказів на спростування таких висновків суду особами, які брали участь у справі надано не було. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача та свідка [PERSON] про те, що 26 грудня 2016 року [PERSON] не був в будинку позивача, а тому, на їхню думку, не міг отримати кошти від неї, оскільки свідок [PERSON] не була присутня в будинку, коли передавалися кошти, а та обставина, що вона про це не знала, не може свідчити про те, що цієї події не було. Разом з тим свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] дійсно був в сел..Новомиколаївка 25 грудня 2016 року та приїздив до будинку позивача до сина. Інші неточності у показаннях свідка [PERSON], зокрема щодо дати передачі коштів, суд вважає несуттєвими і такими, що не викликають у суду сумніви у правдивості показання свідка. Щодо розміру грошової компенсації, яку відповідач отримав, суд приходить до таких висновків. 7000 дол. США станом на 28 жовтня 2016 року (дата зняття автомобіля з реєстрації) становило згідно з курсом НБУ 175\~000 грн. [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на його користь 279\~335 грн. як половину вартості спірного автомобіля, посилаючись на оцінку майна, яка зроблена ТОВ «Експертно-оціночною компанією «Оцінка-Експерт-Інформ» 1 квітня 2017 року, згідно з якою вартість автомобіля Volkswagen Touareg, 2007 року випуску, становить 558670 грн. (а.с.28). Разом з тим суд не приймає такий доказ як підтвердження вартості спірного майна, оскільки його оцінка зроблена без огляду автомобіля, тобто без урахування його фактичного стану, а лише за загальними параметрами (рік випуску, обєм двигуна), а також не на дату його фактичного продажу, а станом на 31 березня 2017 року. У звязку з чим суд приходить до висновку, що позивачем за зустрічною позовною заявою не доведено розмір грошової компенсації, яку він просить стягнути. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, а тому зустрічний позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позивачем понесено судові витрати в сумі 1727 грн. 50 коп. (а.с.1), суд приходить до висновку, що понесені нею судові витрати підлягають відшкодуванню відповідачем. Також суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума недоплаченого позивачем, [PERSON], судового збору, виходячи із загальної ціни позову 197\~197 грн. 91 коп., виходячи в вартості спірного майна (а.с.5-6,), що становить 244 грн. 48 коп., враховуючи те, що первісний позов задоволено повністю. Судові витрати, понесені відповідачем відшкодуванню не підлягають та їх слід віднести за його рахунок, оскільки у задоволені зустрічного позову відмовлено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved