Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], просить суд стягнути із відповідача 234821 грн. 70 коп., що еквівалентно 9000 доларам США боргу за договором позики, який укладений в формі розписки 01 квітня 2013 року. Ухвалою судді від 20 червня 2018 року відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного провадження із викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав викладених в ньому, зазначив, що відповідач не виконував свої зобов'язання за договором позики, не погасив борг за договором позики, як це передбачено розпискою, ні шляхом погашення кредиту [PERSON], як і не повернув позичені грошові кошти до 10 жовтня 2017 року. У зв'язку із цим [PERSON] самостійно погасила свій борг за договором позики перед Пат КБ «Приватбанк». Відповідач належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду, однак в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав, а тому, за згодою представника позивача, судом ухвалено проводити заочний розгляд справи. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 01 квітня 2013 року [PERSON] позичив в [PERSON] гроші в сумі 9000 доларів США, які вона йому передала за місцем поживання в присутності свідків. Вказану позику [PERSON] зобов'язувався повернути до 10 жовтня 2017 року. Також розпискою визначалися можливі способи повернення суми боргу позичальником - шляхом погашення кредиту в ПАТ «КБ «Приватбанк» №TEMOAN5890553, в якому позичальником є [PERSON], а саме - до 01.04.2014 року - 1896 доларів США та щорічно таку суму до 10.10.2017 року, а у разі невиконання вказаного зобов'язання, повернути всю суму до 10 жовтня 2017 року. Відповідно до свідоцтва про одруження відділу РАЦС - Вісбаден, реєстраційний номер - відділ укладення шлюбів [NUMBER], [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] 07.06.2013 року, внаслідок чого змінила прізвище на «[PERSON]». Як слідує із довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 28 травня 2015 року, квитанцій ПАТ КБ «Приватбанк» від 28.05.2015року, 2005.2018 року та 21.05.2018 року, [PERSON] виконала свої зобов'язання за кредитним договором №TEMOAN5890553 та станом на 28.05.2015 року не має заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк». 27 лютого 2018 року представник позивача - [PERSON] надіслав на адресу відповідача лист-претензію в якій запропонував добровільно в місячний строк сплатити суму боргу згідно розписки від 01 квітня 2013 року 9000 доларів США. Відповідно до довідки ПАТ «Ощадбанк» від 12.06.2018 року, курс долара США станом на 12.06.2018 року становить 26,0913 грн. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України, у постанові від 18 вересня 2013 року, справа № 6-63цс13, виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, дослідивши надану позивачем розписку суд приходить до переконання, що вона підтверджує факт укладення договору позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичив у [PERSON] гроші в сумі 9000 доларів США. Також розпискою визначався спосіб повернення суми боргу позичальником, зокрема, шляхом погашення кредиту в ПАТ «КБ «Приватбанк» №TEMOAN5890553, в якому позичальником є [PERSON], а саме - до 01.04.2014 року - 1896 доларів США та щорічно таку суму до 10.10.2017 року, а у разі невиконання вказаного зобов'язання, повернути всю суму до 10 жовтня 2017 року. Така розписка містить всі істотні умови договору позики. Згідно статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статей 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Із змісту статті 12, 13 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Із змісту статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що відповідач у строк встановлений ухвалою суду та частиною третьої ст.83 ЦПК України не надав відзив на позов, будь яких доказів виконання своїх зобов'язань за договором позики - повернення позичених грошей в сумі 9000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ еквівалентно 234821,70 грн., відповідно до пояснень представника позивача, відповідач не повернув заборгованість за договором позики, що також підтверджується долученою до матеріалів справи оригіналом розписки, а тому, право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення із відповідача суми боргу. Враховуючи те, що судом задоволені позовні вимоги, а тому, в силу ст. 141 ЦПК України із відповідача слід стягнути понесені витрати - 2348,22 гривень сплаченого судового збору.

Outcome: approved