Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до\~Нововодолазького районного\~суду Харківської\~області з\~позовною заявою\~до[PERSON] та неповнолітнього [PERSON], в якій\~проситьвизнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Просяне, вулиця Макаренка, 2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Просяне, вулиця Макаренка, 2, в якому зареєстровані відповідачі по справі: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вказані особи є донькою та онуком померлого чоловіка позивача [PERSON] та ніколи не проживали за вищевказаною адресою, що підтверджено відповідним актом обстеження умов проживання. Позивач стверджує, що відповідачі по справі є сторонніми для неї особами та ніколи не були членами її родини, а їх реєстрація в житловому будинку порушує її права власника щодо користування та вільного розпорядженням майном. Відповідачі добровільно не бажають знятися з реєстрації в будинку, місце їх знаходження невідоме, а тому позивач вимушена звернутися з вищевказаним позовом до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2017 року головуючим суддею визначено суддю Пархоменко І.О. Ухвалою від 22 серпня 2017 року цивільну справу прийнято до провадження суддею Пархоменко І.О. Строк відрядження судді Пархоменко І.О. закінчився 06.08.2018 року, цивільна справа по суті не розглянута. Згідно розпорядження керівника апарату суду від 19.09.2018 року за № 993 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2018 року, справу передано до розгляду судді Трояновській Т.М. Ухвалою від 20 вересня 2018 року справу прийнято до провадження суддею Трояновською Т.М., розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до вимог статей 128, 130 Цивільного процесуального кодексу України, через канцелярію суду 11.03.2019 року надала заяву за вхідним № 1759/19-вх, відповідно до якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, розгляд справи просила провести за її відсутності. Представник позивача адвокат [PERSON]М, що діє на підставі договору про надання правової допомоги № 85/17 від 01.11.2017 року та ордеру серії ПТ № 063438 у судове засідання також не зявилась. 01.03.2019 року [PERSON] надала клопотання за вхідним № 1591/19-вх, в якому просила суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, слухання справи провести за її відсутності та відсутності позивача, зазначивши, що проти заочного розгляду справи не заперечують (а.с. 121). Відповідачі [PERSON] та неповнолітній [PERSON] у судові засідання, не зявлялися,\~про день,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлялись\~за адресою\~місця реєстрації,\~вказаною у\~довідці Відділу\~обліку та\~моніторингу інформації\~про реєстрацію\~місця проживання\~ГУ ДМС\~України в\~Харківській області\~(а.с.\~19).\~Згідно з\~даними поштових\~відділень судові\~повістки повернулися\~на адресу\~суду з\~відміткою про\~неможливість вручення\~ «за\~закінченням встановленого\~строку зберігання»,\~за таких\~обставин,\~відповідно до\~частини 1\~статті 131\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~відповідачі [PERSON] та [PERSON] вважаються такими, що належним чином повідомлені про розгляд справи. У судове засідання, що було призначено на 11 березня 2019 року відповідачі не\~зявились,\~про день,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлялись\~шляхом розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України від 06.02.2019 року (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/642375/). Причини неявки відповідачів суду не відомі. Відзив на позовну заяву відповідачі не подали. Представник третьої особи, що не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору\~на боці\~відповідачів \~Служби у\~справах дітей\~Нововодолазької районної\~державної адміністрації\~Харківської області,\~в судове\~засідання не\~з`явився, про дату, час і місце розгляду справи були сповіщені завчасно відповідно до вимог статей 128, 130 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчать повідомлення про вручення судових викликів. 23.10.2018 року за вхідним № 5145/18-вх начальник Служби у справах дітей Нововодолазької районної\~державної адміністрації\~Харківської області [PERSON] надала відзив на позовну заяву [PERSON], відповідно до якого в частині визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Харківська область,\~Нововодолазький район,\~с.\~Просяне,\~вул.\~Макаренка,\~2,\~заперечувала,\~посилаючись на\~те, що діти члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо майнових прав дитини, відмовлятися від майнових прав дитини (а.с. 98 99). За таких обставин, зі згоди позивача по справі, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України в звязку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. У відповідності до частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 3 статті 12, частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Із матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Просяне, вулиця Макаренка, 2, що підтверджується копією договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки від 20 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3225 (а.с. 5 - 6). Приписами частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України закріплено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9350082 виданого Комунальним підприємством «Нововодолазьке мале комунальне підприємство технічної інвентаризації» 20.12.2005 року, домоволодіння, що розташоване на приватній земельній ділянці (державні акти: серії ЯА № 644182 від 14.12.2005 року, серії ЯА № 644183 від 14.12.2005 року) за адресою: Харківська область,\~Нововодолазький район,\~село Просяне,\~вулиця Макаренко,\~2,за реєстраційним номером 12490833, номер запису 73 в книзі 1 належить [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Просянської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 01.09.2016 року № 78 встановлено, що [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрована і постійно проживає в домоволодінні, що знаходиться за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, с. Просяне, вул. Макаренка, 2. В даному домоволодінні також зареєстровані [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.12). Згідно акту обстеження проживання від 01.09.2016 року, складеного депутатом Просянської сільської ради Нововодолазького району Харківської області [PERSON] зясовано, що [PERSON], [INFO], дійсно проживає у домоволодінні за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, с. Просяне, вул. Макаренка, № 2, яке належить їй на праві приватної власності. На час обстеження гр. [PERSON]ҐІ. у вищевказаному домоволодінні проживає одна, її чоловік [PERSON], [INFO], помер 07 липня 2016 року. За час проживання, а саме з 2006 року по теперішній час, крім [PERSON] та [PERSON] у даному домоволодінні більш ніхто не проживав та не проживає. На час обстеження було встановлено, що у домоволодіння за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Просяне, вулиця Макаренка, 2 зареєстровані донька та онук померлого чоловіка [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], які багато років там не проживають, місце їх знаходження невідоме (а.с. 13, 35). Факт не\~проживання відповідачів\~за вищевказаною\~адресою з\~2006\~року підтвердили\~сусіди позивачів\~[PERSON]\~та [PERSON]Відповідно до заяв [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] проживає за вищевказаною адресою з січня 2006 року. Разом з нею проживав її чоловік [PERSON], який помер 07 липня 2016 року. Раніше, до часу смерті чоловіка [PERSON], з ними разом ніхто не проживав (а.с. 14-15). Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами\~Конституції України, Цивільного та\~Житлового кодексів України. Так, з огляду на положення\~статті 47 Конституції України\~та\~статті 1 Житлового кодексу України\~кожен громадянин має право на житло. У свою чергу, положеннями частини 4\~ статті 9 Житлового кодексу України\~закріплена гарантія кожного громадянина, відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383\~Цивільного кодексу\~України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно положень статей\~391,\~396 Цивільного кодексу України\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до\~наданих доказів\~по справі\~достовірно встановлено,\~що позивач,\~[PERSON],\~є власником\~домоволодіння,\~розташованого за\~адресою:Харківська\~область,\~Нововодолазький район,\~село Просяне,\~вулиця Макаренка,\~2.\~ Згідно статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Аналогічні приписи містить й у частині 1 статті 317 Цивільного кодексу України де передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Приписами частини 1 статті 383 Цивільного кодексу України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За правилами статті 391 Цивільного кодексу України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Проте, відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод пред'явивши одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Аналогічні розяснення також передбачені у пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Так, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв'язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). До членів сім'ї власника належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть з ним спільне господарство. Кваліфікуючи спірні\~правовідносини,\~з урахуванням\~наданих доказів\~по справі,\~встановлено,\~що відповідачі\~по справі\~[PERSON] та\~її неповнолітній\~син \~[PERSON] не\~є членами\~сімї позивача\~та не\~мешкають у\~домоволодінні [PERSON]\~щонайменше з\~2008\~року,судові виклики у судові засідання відповідачам також вручити не виявилося можливим, в звязку з тим, що вони за місцем своєї реєстрації не проживають, ніяких доказів, що після виїзду зі спірного житлового будинку до сьогоднішнього дня, [PERSON] вживались будь-які спроби вселитись до спірного будинку відповідачем не надано. Що стосується вимоги про визнання неповнолітнього [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, слід зазначити, що права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Згідно частини 2\~статті 160 Сімейного кодексу України\~місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини»\~схваленою резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Отже, неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. З урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до\~частини 1статті 7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрація місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON], суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір на суму 551,21 грн., що підтверджено квитанцією № 0612-5580-2599-6064 [NUMBER], виданої ПАТ КБ «Приватбанк» 08.09.2016 року о 15:30:20 (а.с.2). Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551,21 грн.

Outcome: approved