Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з цим позовом до КОЛЕТИВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ГАЙСИНСЬКА МЕБЛЕВА ФАБРИКА» і просила із врахуванням уточнених позовних вимог: - розірвати трудову угоду № 3 від 04 червня 2012 року укладену на невизначений строк між нею та відповідачем із 30.03.2016року; -зобов'язати відповідача внести запис до її трудової книжки про її ж звільнення із 30.03.2016 року у відповідності до вимог ч. 3 ст. 38 КЗпП України, та видати їй відповідний наказ про звільнення; -стягнути на її користь 2 278,82 грн. вихідної допомоги та 5 000 грн. моральної шкоди, а також судові витрати. На обґрунтування заявлених вимог повідомила, що 04 червня 2012 року між нею та відповідачем укладено трудову угоду №3 на невизначений термін, згідно з якою її прийнято на посаду контролера, про що у трудовій книжці зроблено запис під №1 від 04.06.2012року. 03 квітня 2013 року відповідач фактично припинив свою господарську діяльність, робота фабрики зупинилась, виробничі цехи зачинили, роботою не забезпечували, нарахування заробітної плати припинили, звіти про суми заробітку для нарахування пенсій за період 2014-2016років не подавалися. Враховуючи те, що Відповідач не виконував умови угоди, вона звернулася до керівництва Відповідача із заявою від 03.08.2015 року про звільнення її з роботи. Оскільки Відповідач відмовився отримати дану заяву, вона її надіслала через «Нову пошту», але і там він її не отримав та продовжував відмовляти у звільненні з роботи, тому вона звернулася із заявою від 30.03.2016 року про розірвання угоди та звільнення її з роботи з дня подання цієї заяви - з 30.03.2016 року, яку направила Відповідачу поштовим відправленням, але вона так і залишається не звільненою. У зв'язку з тим, що Відповідач відмовляється її звільнити, її пенсію продовжують оподатковувати і навіть у той період, коли вона не працювала з вини Відповідача. В судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлені вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON], проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що при недоведеності наявності трудових відносин між Позивачем і Відповідачем, [PERSON] ставить питання щодо порушення її права на звільнення та просив застосувати строки позовної давності, передбачені ст. 233 КЗпП України. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала та підтримала клопотання [PERSON] Дослідивши докази, суд вважає, що позов частково обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно із ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. В судовому засіданні встановлено, що 04 червня 2012 року між КП «ГАЙСИНСЬКА МЕБЛЕВА ФАБРИКА» та [PERSON] укладено трудову угоду №3 на невизначений термін, згідно з якою її прийнято на посаду контролера, про що у трудовій книжці зроблено запис під №1 від 04.06.2012року. 03.08.2015 року [PERSON] звернулась до відповідача із заявою про звільнення, однак КП «ГАЙСИНСЬКА МЕБЛЕВА ФАБРИКА» не звільняє її, чим порушує її конституційне право на вільний вибір праці. Ці факти підтверджуються сукупністю доказів, що не викликають сумнівів у своїй належності та допустимості. Із трудової угоди №3 від 04.12.2012 року, трудової книжки серії [NUMBER] із датою заповнення 04.06.2012року, індивідуальних відомістей про застраховану особу, що надані управлінням ПФУ, видно, що [PERSON] було фактично допущено до роботи, хоча ці документи і були визнані рішенням адміністративного суду такими, що не були належним чином укладені. Із заяви [PERSON] від 03.08.2015року видно, що вона подана на ім'я директора КП «ГАЙСИНСЬКА МЕБЛЕВА ФАБРИКА» Вітюка В.П. про звільнення її з роботи у зв'язку з тим, що із травня 2013 року підприємство за неї не платить внески та податки до пенсійного фонду. Із експрес - накладної № 59000123349282 від 03.08.2015року на адресу меблевої фабрики від [PERSON] здійснено відправлення документів: копія трудової книжки - 4 шт., копія трудової угоди - 8 шт., заява - 4 шт. Із заяви [PERSON] від 30.03.2016року на ім'я КП «ГАЙСИНСЬКА МЕБЛЕВА ФАБРИКА», другий примірник - Вітюку В.П. видно, що вона просить розірвати трудову угоду № 3 від 04.06.2012 р. за власним бажанням з дня подання заяви. У зв'язку з тим, адміністративне приміщення, де знаходиться орган управління зачинено, надсилає цю заяву поштою. Із довідки Укрпошти за підписом працівника зв'язку причиною повернення рекомендованого поштового відправлення, що подане 30.03.2016року на ім'я директора КП «ГАЙСИНСЬКА МЕБЛЕВА ФАБРИКА», зазначено «за закінченням терміну зберігання». Із виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців серії [NUMBER] видно, що керівником КП «ГАЙСИНСЬКА МЕБЛЕВА ФАБРИКА» є Вітюк Василь Павлович. Із заяви від 07.10.2013року, що була подана, [PERSON] та іншими працівниками підприємства начальнику територіальної Державної інспекції з питань праці у Вінницькій області видно, що заявники звертались за захистом своїх прав, оскільки Вітюк В.П., який став директором підприємства 21.01.2013 року не допускав їх до робочих місць, Із пояснення працівників підприємства, у тому числі [PERSON], що були надані на ім'я державного інспектора праці 04. 12.2013 року видно, що з 21.01.2013 року охоронників-контролерів не допускає на робочі місця новопризначений директор Вітюк В.П., при цьому зазначають, що трудові книжки знаходяться у працівників, а накази про прийняття на роботу ймовірно було вилучено працівниками міліції. Із протоколу засідання правління КП «ГАЙСИНСЬКА МЕБЛЕВА ФАБРИКА» від 23.01.2013року за участі керівника підприємства Вітюка В.П. видно, що одним із питань порядку денного є звільнення працюючих, прийнятих на роботу [PERSON] Ці докази суд приймає до уваги, так як вони зібрані з дотриманням закону, не суперечать один одному. Суд не приймає до уваги заперечень представників відповідача про те, що між позивачкою і відповідачем не було укладено трудового договору, так як директор [PERSON] не мав права укладати трудові угоди, існують рішення адміністративних судів про визнання угоди № 3 від 04.06.2012року, з таких підстав. Згідно із ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Відповідно до ч. 4 ст. 124 КЗпП України у редакції, чинній на момент укладення цієї угоди, визначено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Як встановлено вище наведеними доказами [PERSON] було допущено до виконання робіт, а отже, навіть при відсутності письмової угоди в розумінні ч. 1 ст. 24 КЗпП України із [PERSON] було укладено трудову угоду на невизначений термін. Щодо питання правомірності дій директора, то суд зважає на те, що згідно із п. 5.7 Статуту КП «ГАЙСИНСЬКА МЕБЛЕВА ФАБРИКА» контроль за законністю договорів здійснює Ревізійна комісія. Бездіяльність Ревізійної комісії не може бути причиною порушення трудових прав [PERSON] Вирішуючи питання, за якою статтею слід звільнити [PERSON], суд приймає до уваги те, що позивачка подавала заяви про її звільнення за власним бажанням, що передбачено ч. 1 ст. 38 КЗпП України, отже її слід звільнити за ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Щодо стягнення вихідної допомоги, то вона виплачується згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору тільки внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору. Що ж стосується відшкодування моральної шкоди, то суд в цій частині позов суд не задовольняє з огляду на те, що позивачка не довела, що їй було завдано моральних страждань. Клопотання представників відповідачів щодо застосування строків позовної давності не приймається до уваги, оскільки дане порушення є триваючим та існувало на момент звернення до суду. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що позивачкою доведено те, що між нею та КП «ГАЙСИНСЬКА МЕБЛЕВА ФАБРИКА» було укладено трудову угоду, вона зверталась із заявою про звільнення, однак відповідач її не звільнив. На підставі ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 214, 215, 218, ЦПК України, ст.ст. 24, 38 ч. 1, 233КЗпП України, суд, -

Outcome: partial