Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 15 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] 8 000 євро під сім відсотків річних строком на п`ять років. Перший рік відповідачка була звільнена від будь-яких виплат, однак надалі, згідно умов договору, мала сплачувати відсотки та частково повертати борг. Строк розрахунку за договором настав 15 лютого 2019 року, однак кошти повернуті не були. [PERSON] за договором відступлення права вимоги № 190919 від 19 вересня 2019 року відступив [PERSON] право вимоги за зобов`язаннями [PERSON] по договору кредитування на суму 8 000 євро зі всіма нарахованими відсотками від 15 лютого 2014 року з правом нарахування всіх штрафних санкцій, передбачених договором та/або законом. 07 жовтня 2020 року позивачка надіслала на поштову адресу відповідачки заяву про досудове врегулювання спору з вимогою повернути кошти. Однак, на момент подання до суду позовної заяви відповідачкою жодних дій для погашення заборгованості вчинено не було. Таким чином, у зв`язку з невиконанням [PERSON] свого зобов`язання позивачка просить стягнути з відповідачки 8 000 євро суми основного боргу та 3 173, 14 євро - 7% річних, що разом складає 11 173,14 євро. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 08 грудня 2020 року суд протокольною ухвалою без видалення в нарадчу кімнату закрив підготовче провадження по справі № 607/17963/20, що відображено в протоколі судового засідання, перейшов до розгляду справи по суті. Представник позивача, адвокат Колючок О. І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, наведених у позовній заяві, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлялася належним чином, відзиву не подала. Суд вважає, що відповідачка про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Щодо ухвалення заочного рішення представник позивачки не заперечував. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. Згідно договору від 15 лютого 2014 року, перекладеного з російської мови на українську перекладачем Бюро перекладів «МАК СО», [PERSON] надав [PERSON] вісім тисяч євро під сім відсотків річних на розвиток приватного підприємства або малого бізнесу. Термін кредитування - 5 років і може бути продовжений після обопільного узгодження, також може бути розірваний, якщо одна із сторін не виконає умови договору. Внесення процентних ставок та погашення боргу повинні додаватись в письмовому вигляді до договору з підписом двох сторін до 15 лютого 2016 року. Договір звільняє [PERSON] від усіх виплат перший рік після підписання договору. Відповідно до договору відступлення права вимоги № 190919 від 19 вересня 2019 року [PERSON] передав [PERSON] право вимоги на умовах, які існували на момент укладення договору за зобов`язаннями [PERSON] по договору кредитування на суму вісім тисяч євро зі всіма нарахованими відсотками від 15 лютого 2014 року з правом нарахування всіх штрафних санкцій, передбачених договором та/або законом. 04 жовтня 2019 року [PERSON] надіслав на адресу [PERSON] повідомлення про відступлення права вимоги по договору кредитування від 15 лютого 2014 року, в якому повідомив про укладання договору відступлення права вимоги № 190919 від 19 вересня 2019 та надав реквізити нового кредитора, що підтверджується накладною АТ «Укрпошта» № 030409745660 від 11 жовтня 2020 року та описом вкладення у цінний лист. 07 жовтня 2020 року позивачкою було направлено на адресу [PERSON] досудову вимогу із проханням перерахувати 8 000 євро та всі нараховані за п`ять років відсотки поштовим переказом протягом десяти днів з дня отримання вимоги, що стверджується накладною АТ «Укрпошта» № 0304010236605 та описом вкладення. Вказана вимога відповідачкою не виконана. Відтак, оскільки [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики не виконала, це стало підставою звернення [PERSON] до суду із позовом про стягнення боргу. За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено в судовому засіданні позика мала місце між [PERSON] та [PERSON] . Однак, на час розгляду справи первісний кредитор за договором позики[PERSON] передав новому кредитору [PERSON] право вимоги за договором позики, укладеним з [PERSON] . Передання права вимоги (цесія) є заміною кредитора в зобов`язанні шляхом передання ним своїх прав іншій особі за правочином (ч. 1 ст. 512 ЦК України). Внаслідок вчинення правочину новий кредитор отримує всі права первісного кредитора за зобов`язаннями, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Договір відступлення права вимоги укладається в такій самій формі, що й договір, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК Украни). За договором відступлення права вимоги можуть бути відступлені права вимоги за будь-якими договорами (купівля-продаж, постачання, позика, позичка, кредит тощо) будь-яким кредитором. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений лише в тому разі, якщо таку заборону встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України), при цьому згода боржника на заміну кредитора не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України). Після укладення договору відступлення права вимоги новому кредиторові передаються всі документи, що підтверджують зобов`язання боржника, і далі йому необхідно в письмовій формі повідомити боржника про перехід до нього відповідних прав. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання для нього небажаних наслідків, а боржник уважається таким, що належно виконав свої зобов`язання (ч. 2 ст. 518 ЦК України). [PERSON] повідомляв [PERSON] про відступлення прав вимоги [PERSON] , а відтак остання вправі звертатися до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України передбачається, що за порушення строків здійснення оплати, встановлюється відповідальність як за договором так і на загальних законодавчих підставах. В той же час, Велика Палата Верховного Суду постановою від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц зазначила: за змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. З аналізу норм ст. 625 ЦК України випливає, що у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до постанови Великої Палати ВС від 16 січня 2019 року справа №373/2054/16 у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику. Так, тлумачення абзацу першого частини першої статті 1046, абзацу першого частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Незалежно від валюти боргу, валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є валюта, зазначена в договорі. Відповідно до статей 1046, 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому суд стягує борг у валюті укладання договору - євро. З наданого позивачем розрахунку відсотків з`ясовано, що розмір відсотків за користування позикою в період з 16 лютого 2015 року по 16 жовтня 2020 року за договором позики становить 3 173, 14 євро, що розраховується за формулою: сума позики х 7% річних/100%/365 днів у році х кількість днів користування позикою (8 000 євро х 7%/365 х 2 070 днів). Суд, при відсутності контрозрахунку відповідача, погоджується з розрахунками позивача, так як вони відповідають обставинам справи і розраховані за ставками, встановленими договорами позики. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути суму основного боргу, що становить 8 000 євро, та 3 173,14 євро - 7% річних, що разом складає 11 173,14 євро. Питання про стягнення судового збору суд вирішує на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України. Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки є особою з інвалідністю II групи, що підтверджується витягом із акту огляду у МСЕК № 300552 від 19 листопада 1998 року. Відтак, судовий збір підлягає до стягнення в користь держави з відповідачки. У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. Станом на день подання позову 22 жовтня 2020 року курс гривні до євро становив 33,53 грн. відповідно до даних на офіційному сайті Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/). Таким чином, ціна позову становить - 11 173, 14 євро * 33,53 грн. = 374 635, 38 грн. Як слідує з п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відтак, розмір судового збору становить 374 635, 38 грн. / 100 * 1% = 3 746, 35 грн.

Outcome: approved