Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності на майно в порядку спадкування. В обґрунтування позову (з урахуванням уточнених позовних заяв) посилається на те, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] з 1999 року по день його смерті - [INFO] року. Вони проживали разом як подружжя, з ними також проживала донька позивача, яку вони разом виховували. Вони були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснили капітальний ремонт будинку, поточні ремонти в господарських будівлях. Проте шлюб вони не реєстрували. Вони проживали разом в будинку, що належав на праві власності [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Дніпропетровської області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно у вигляді будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 3, 520 га (пай № [NUMBER]). З метою прийняття спадщини позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], але їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджували б факт проживання її зі спадкодавцем. На підставі вищевикладеного [PERSON] просила суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю [PERSON], який помер [INFO] року, з нею, як чоловіка та жінки без шлюбу з 1999 року до [INFO] року; визнати за нею право власності на житловий будинок (загальною площею 46,0 кв.м) з господарськими будівлями та спорудами, розташованих на земельній ділянці площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 3, 520 га (пай № [NUMBER]) в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили суд задовольнити заявлені вимоги з підстав, зазначених у заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнала частково, не заперечувала проти визнання факту проживання позивача разом з [PERSON] однією сім'єю, проте відповідач, як син померлого, також є спадкоємцем та має право на отримання спадщини. Строк для прийняття спадщини він пропустив та до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини він не звертався. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, комунального підприємства «Верхньодніпровське БТІ» в судовому засіданні пояснила, що жодних документів про житловий будинок по [ADDRESS] не має, право власності на це майно ні за ким не зареєстровано. Представники інших третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник Верхньодніпровської державної нотаріальної контори подала заяву про розгляд справи без її участі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] з 1999 року до [INFO] року проживала однією сім'єю з [PERSON] без шлюбу як чоловік та жінка в будинку за адресою: [ADDRESS]. Ці обставини визнані в судовому засіданні представником відповідача, а також підтверджуються письмовими доказами, які були досліджені безпосередньо в судовому засіданні та показаннями свідків. Так згідно з довідкою, яка видана виконавчим комітетом Мишуринрізької сільської ради № 1062 від 12 листопада 2016 року, [PERSON], [PERSON], [INFO], та [PERSON], разом проживали в будинку по [ADDRESS] з 1999 року до [INFO] року (а.с.8). Також довідкою виконавчого комітету Мишуринрізької сільської ради № 1061 від 12 грудня 2016 року підтверджується, що [PERSON] з 1999 року проживає в будинку по [ADDRESS] без реєстрації місця проживання (а.с.9). Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] за адресою по [ADDRESS] який складений 12 грудня 2016 року депутатом Мишуринрізької сільської ради, встановлено, що з 1999 року [PERSON] фактично проживала за вищевказаною адресою з [PERSON] За час спільного проживання вони вели спільне господарство, газифікували будинок, поставили паркан, замінили дах, встановили нові двері, підтримували будинок та господарські будівлі в належному стані. На день смерті [PERSON] [PERSON] проживала разом з ним, доглядала його, поховала за власний рахунок та після його смерті продовжує проживати в цьому будинку (а.с.10). Аналогічні відомості зазначено в довідці виконавчого комітету Мишуринрізької сільської ради № 1285 від 31 березня 2017 року (а.с.150). Згідно зі свідоцтвом про смерть [PERSON] помер [INFO] року (а.с.7). Свідок [PERSON] суду показала, що їй відомо, що позивач проживала разом з [PERSON] в с.Мишурин Ріг, проте вона в його будинку не була зареєстрована. Як довго вони проживали разом їй не відомо. Свідок [PERSON] суду показав, що він був особисто знайомий з [PERSON] тому йому було відомо, що він проживав разом з позивачем. Він знав про те, що вони проживали разом також тому, що він часто приїздив в с.Мишурин Ріг, оскільки в нього там живуть родичі. Свідок [PERSON] суду показала, що вона знайома з позивачем з 1999 року. [PERSON] проживала з [PERSON] в будинку по [ADDRESS] однією сім'єю, вони вели спільне господарство, виховували дитину, провели ремонт в будинку. Вважала, що вони були у зареєстрованому шлюбі. Позивач ховала [PERSON] за власні кошти. Свідок [PERSON] суду показала, що вона мешкає в с.Мишурин Ріг та знайома з позивачем приблизно з 1990 року, вони проживали по сусідству. У [PERSON] народилася дитина, але з чоловіком вона розійшлася. З [PERSON] вона почала проживати разом в його будинку з 1999 року. В них було спільне господарство, вони жили разом як подружжя, виховували дитину. Вони проживали разом до самої смерті [PERSON] Після смерті [PERSON] позивач залишилася проживати в цьому будинку. Свідок [PERSON] суду показала, що вона мешкає в с.Мишурин Ріг. вона знайома з позивачем з 2005 року, коли вони там придбали будинок по сусідству, на одній вулиці. Їй відомо, що [PERSON] проживала однією сім'єю з [PERSON], вони виховували її доньку, яка вважала [PERSON] своїм батьком. В них все було як в родині, вони вели спільне господарство. Вони проживали разом до самої смерті [PERSON], а після його смерті позивач залишилася проживати в будинку. Показання свідків та письмові докази узгоджуються між собою та показаннями сторін, не суперечать один одному, а тому суд приймає їх як належні та допустимі на підтвердження факту проживання однією сім'єю [PERSON], який помер [INFO] року, з [PERSON] як чоловіка та жінки без шлюбу з 1999 року до [INFO] року, а тому в цій частині вимоги позивача суд вважає законними та обґрунтованими. При цьому суд приймає до уваги, що [PERSON] та [PERSON] в цей час не перебували у зареєстрованому шлюбі з іншими особами, оскільки [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] в 1995 році, що підтверджується відповідним записом акта про розірвання шлюбу (а.с.81), а [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] в 1994 році, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.86). Щодо вимог позивача про визнання права власності не нерухоме майно, суд приходить до таких висновків. Після смерті [PERSON], [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а.с.65), проте постановою від 31 березня 2017 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду (а.с.139). Встановлено, що згідно з даними по господарських книг власником домоволодіння по [ADDRESS] значаться: з 1970 до 1979 роки включно [PERSON], з 1980 до 1989 роки включно [PERSON], а з 1989 року до 2010 рік - [PERSON], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Мишуринрізької сільської ради № 286 від 21 квітня 2017 року (а.с.151). [PERSON] та [PERSON] були батьками [PERSON], які померли в 1979 році та 1989 році відповідно, що підтверджується свідоцтвами про смерть (а.с.178,179). Після їх смерті [PERSON] у відповідності до ст. 549 ЦК Української РСР прийняв спадщину у вигляді житлового будинку по [ADDRESS], проте спадкових прав не оформив, що не є підставою для припинення його права власності. Згідно з архівним витягом від 16 травня 2017 року 19 квітня 1995 року Мишуринрізька сільська рада прийняла рішення про передачу безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, особистого підсобного господарства [PERSON] (а.с.170). Проте згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 березня 2017 року право власності на нерухоме майно (будинок, земельну ділянку) ні за ким не зареєстровано (а.с.134). Таким чином, судом встановлено, що за життя, [PERSON] набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] Верхньодніпровського району Дніпропетровської області з підстав, не заборонених законом, проте не оформив право власності на нього, що не є підставою для припинення права власності на майно. Також за життя [PERSON] мав у власності земельну ділянку на території Мишуринрізької сільської ради площею 3,520 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай № [NUMBER]), що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER], виданий 2 листопада 2001 року (а.с.14) та довідкою виконавчого комітету Мишуринрізької сільської ради № 279 від 28 березня 2017 року (а.с.140). Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Встановлено, що за життя [PERSON] заповіти не складав, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру від 1 червня 2011 року (а.с.66), а тому спадкування після його смерті має здійснюватися за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Враховуючи те, що в судовому засіданні встановлено, що позивач проживала зі спадкодавцем однією сім'єю більше п'яти років до часу відкриття спадщини (дня смерті [PERSON].), відповідно до ст. 1264 ЦК України вона є спадкоємцем четвертої черги. Також встановлено, що спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його син - [PERSON], який звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини, про що було винесено відповідну постанову (а.с.54). Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною третью цієї ж статті передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Встановлено, що [PERSON] із заявою про прийняття спадщини протягом шести місяців після відкриття спадщини до нотаріуса не звертався, на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем не проживав, до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини не звертався. У зв'язку з чим суд приходить до висновку про те, що відповідач вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON] Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину не встановлено. Так само не встановлено малолітніх, неповнолітніх, недієздатних спадкоємців або спадкоємців, цивільна дієздатність яких обмежена. А тому позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] та яка має право на спадкування у зв'язку з неприйняттям спадщини спадкоємцем попередньої черги та відсутністю інших спадкоємців. Отже, судом встановлено, що [PERSON] за життя набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованих за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 3, 520 га на території Мишуринрізької сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай № [NUMBER]) з підстав не заборонених законом, позивач, [PERSON] прийняла спадщину після його смерті, звернувшись до нотаріуса із відповідною заявою, а її право власності на спадкове майно, як спадкоємця, не визнається. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» 30.05.2008 № 7 роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи наявну постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та неможливість оформлення спадкових прав позивачем, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача. При цьому суд звертає увагу на те, що [PERSON] вже раніше зверталася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем, проте ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2011 року її заяву було залишено без розгляду у зв'язку з наявним спором про право (а.с.16). У зв'язку з чим суд приходить до висновку, що захист прав позивача можливий лише в позовному провадженні, а обраний нею спосіб захисту прав відповідає способам захисту прав, визначених ст. 16 ЦК України. А тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позивачем було понесено судові витрати на загальну суму 1277 грн. 31 коп. (а.с.1,29), суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню відповідачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved