Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду з позовною заявою в інтересах неповнолітнього онука [PERSON]та просить суд визнати [PERSON] [INFO] такою, що втратила право на користування житлом - кімнатою [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в 2005 році її доньці - [PERSON] та її онуку [PERSON] була надана в користування вищевказана кімната. До вересня 2013 року [PERSON] та [PERSON] проживали у вказаній кімнаті як члени сім'ї. У зв'язку з тим, що відповідачка не займалася вихованням сина та ухилялася від виконання своїх батьківських обов'язків рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 10.09.2013 року її було позбавлено батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Цим же рішенням суду позивачку було призначено опікуном [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини. 10.09.2013 року відповідачка [PERSON] виїхала з вказаної житлової площі, забравши при цьому всі свої речі. Більше трьох років позивачка за вказаною адресою не проживає, її місцезнаходження не відоме. Рішенням Слов'янської міської ради від 15.07.2014 року № 3/2 за її онуком [PERSON] було закріплено право користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] комунальні послуги за вказаною адресою не оплачує, у зв'язку з чим весь тягар оплат лежить на позивачці. Крім того, вона позбавлена можливості оформити житлову субсидію по оплаті комунальних послуг, оскільки позивачка зареєстрована за вказаною адресою. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася. Судова повістка разом із розпискою та копіями відповідних документів, була надіслана поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною позивачкою у справі. Однак, відповідно до поштових повідомлень, судові повістки поверталися на адресу суду за закінченням строків зберігання. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до приписів ст. 224 ЦПК України, зі згоди позивача суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа - орган опіки та піклування Слов'янської міської ради явку свого представника у судове засідання не забезпечила. Відповідно до листа Ради, просять суд розглянути справу за відсутності представника третьої особи. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, оскільки вони стосуються інтересів дитини. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. При вирішенні спору суд враховує й загальні засади цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності й розумності, зважаючи на права та інтереси обох сторін у справі, враховувати заборону обмеження прав одних осіб за рахунок інших. Здійснення людиною свого природного права на життя пов'язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об'єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната угуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Як с достовірністю встановлено в судовому засіданні, 31.10.2005 року відповідно до договору [NUMBER] на проживання в гуртожитку, [PERSON] та [PERSON], [INFO] надано в користування кімнату [ADDRESS] (а.с.16). Згідно даних довідки про склад сім'ї, виданої комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» за № 04/3103 від 20.10.2016 року (а.с.15), в кімнаті [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 10.09.2013 року [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно [PERSON], [INFO], встановлено на ним опіку та опікуном призначено [PERSON]. Крім того, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів її заробітку до досягнення дитиною повноліття (а.с.10-12). Рішенням Слов'янської міської ради від 16.10.2013 року № 628 [PERSON], [INFO] було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с.18). Як вбачається з рішення Слов'янської міської ради від 15.01.2014 року за [PERSON], [INFO] було закріплено право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та дотримання права на користування вказаним житловим приміщенням покладено на [PERSON] (а.с.9). Згідно довідок КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» від 19.10.2016 року та 20.10.2016 року (а.с.13-14) [PERSON] шляхом утримання та перерахування грошових коштів із заробітної плати за період часу з 01.09.2013 року по 30.09.2016 року було оплачено комунальні послуги по утриманню домогосподарства, водопостачання холодної води, водовідведення, вивіз побутових відходів, а також за опалення та гарячу воду. Заборгованості за вказаними комунальними послугами перед КП «Сервіскомуненерго» не існує. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 71 ЖК УРСР відповідно до положень якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). У підтвердження відсутності відповідачки у спірному житловому приміщенні позивачкою надано акт від 20.10.2016 року, складений секретарем Миколаївської міської ради Цикуновою О.М. та затверджений депутатом Миколаївської міської ради 7 скликання 12 округу Кошелевим С.В. Відповідно даних акту за адресою: [ADDRESS] зареєстровані - наймач [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Встановлено також, що з 10.09.2013 року [PERSON] у вказаній кімнаті не проживає, відсутнє її особисте майно, також, відсутні відомості про її місцезнаходження (а.с.14). Дані обставини засвідчено підписами свідків: [PERSON] та [PERSON] У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідачки в кімнаті гуртожитку, а також, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач [PERSON] не надала доказів поважності причин її відсутності у кімнаті гуртожитку протягом шести місяців. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач [PERSON] за власною ініціативою і у добровільному порядку залишила кімнату у гіртожитку. Протягом тривалого часу - більше шести місяців за даною адресою не проживає. У справі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки позивача відносно відповідача, створення з боку [PERSON] перешкод для її проживання в даному жилому приміщенні. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] відсутня в спірному житловому приміщенні понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратила право користування ним. Статтею 7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Зі змісту нормативно-правового акта убачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідачки на її користь витрат на надання правової допомоги у розмірі 500 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 47 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (з відповідними доповненнями): «право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати наступне, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено у пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені». Як вбачається з наданих до позовної заяви матеріалів, позивачкою на підтвердження оплати наданої правової допомоги було надано ордер в якому вказано, що вона оплатила 500 грн. за надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Таким чином для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також данні щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу. З огляду на те, що позивачкою [PERSON] не надано документи, що свідчать про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З огляду на вимоги Закону, суд присуджує до стягнення з [PERSON] судові витрати у розмір 551 грн. 20 коп. в дохід держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial