Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом. Посилається на те, що з 13.10.2007 р. по 25.06.2015 р. вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Тячівського районного суду від 25.06.2015 р. шлюб між ними розірвано. Від шлюбу в них [INFO] народився син [PERSON] . Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток. Виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Вона має родичів в Румунії та Угорщині, тому має можливість виїхати за кордон на час літніх та зимових канікул з їхнім сином. Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством Україні порядку на дозвіл на виїзд малолітнього за межі України для відпочинку та оздоровлення останнього. Підстави такої відмови [PERSON] не обґрунтовує. Позбавлення можливості [PERSON] виїхати за кордон на відпочинок порушує його законні права та інтереси. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи в її відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач та представник третьої особи органу опіки та піклування в особі Тячівської РДА у судове засідання не з`явилися і не повідомили причини неявки. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , який знаходиться на утриманні позивачки. 25.06.2015 р. рішенням Тячівського районного суду шлюб між сторонами було розірвано. Статтею 313 ч. 3 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Довідками Тересвянської селищної ради та актом обстеження матеріально-побутових умов стверджено, що на утриманні [PERSON] знаходиться неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Із витягу з протоколу проведення засідання комісії з питань захисту прав дитини при Тячівській РДА № 4 від 19.05.2020 р. вбачається, що дев`ять членів комісії проголосували за надання матері дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] за кордон. За результатами засідання комісії, в.о. голови районної державної адміністрації Полажинецем М.М. 25.05.2020 р. було затверджено висновок № 04-09/85, яким рекомендовано надати дозвіл на тимчасові виїзд малолітнього [PERSON] , [INFO] за кордон, на відпочинок та оздоровлення, у супроводі матері, [PERSON] , без згоди батька [PERSON] . Згідно п. п. 3 та 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують . Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копі ї рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3, пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 р. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька буде суперечити її інтересам, чи буде порушувати її або його права відповідач суду не надав. Суд вважає, що дозвіл на тимчасові виїзди [PERSON] за кордон без згоди та супроводу батька - [PERSON] - слід надати протягом строку дії його паспорту громадянина України для виїзду за кордон, до Румунії та Угорщини. У відповідності до ст. 141 ч. 2 п. 1 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати у сумі 840.80 грв. За таких обставин,

Outcome: approved