Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кремінського районного суду Луганської області із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. В обґрунтування заяви вона зазначила, що зареєстрована за адресою: [INFO] та взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Харківська, 65. До переміщення на підконтрольну владі України територію заявник постійно проживала зі своєю матірю [PERSON], [INFO], за адресою: м. Луганськ, пров. Тарасовський, 8. 12.03.2017 мати заявника померла, після її смерті залишилося спадкове майно у вигляді залишку недоотриманої пенсії померлої на загальну суму 19351,83 грн. 20.11.2017 заявник звернувся до приватного нотаріуса [PERSON], однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки [PERSON] не було надано документів на підтвердження факту її постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що позбавляє заявника можливості реалізувати її спадкові права. Єдиною спадкоємицею після смерті матері є заявник, інші спадкоємці за заповітом або за законом відсутні. У звязку з цим заявник просила суд встановити факт її постійного проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем [PERSON], яка померла 03.05.2017, за адресою: м. Луганськ, пров. Тарасовський, 8. Заявник у судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник заінтересованої особи Рубіжанське обєднане\~управління Пенсійного\~фонду України\~Луганскої областів судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, повно всебічно та обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що заявник [PERSON], яка народилася 12.05.1959 у с. Арбузинка Миколаївської області, і батьками якої є [PERSON] та [PERSON], 29.10.1983 уклала шлюб із [PERSON], після реєстрації якого взяла собі прізвище чоловіка. З 17.03.2009 [PERSON] була зареєстрована за адресою: [INFO], а з 05.06.2018 взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Харківська, 65. Зазначені обставини підтверджуються паспортом та свідоцтвом про народження заявника, свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-ЕД № 368272, а також довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № [NUMBER] від 05.06.2018 (а.с. 5-6, 8, 11, 12). Мати заявника [PERSON], [INFO], померла 12 березня 2017 року у віці 84 років у м. Луганськ, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФП № 267007, виданим Южноукраїнським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 10.12.2017 (а.с. 13). З листа Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 2357/03.2-31 К від 24.07.2018 щодо недоотриманої пенсії [PERSON] вбачається, що заборгованість по пенсії померлої [PERSON] за період з 01.03.2016 по 31.03.2017 складає 19351,83 грн (а.с. 26). З домової книги щодо реєстрації осіб за адресою: м. Луганськ, пров. Тарасівський, 8, вбачається, що за зазначеною адресою з 17.02.2009 зареєстрована заявник [PERSON], [INFO], а з 23.11.2010 мати заявника [PERSON], [INFO], що також підтверджуються паспортами заявника та її матерії [PERSON] (а.с. 5-6, 9, 17-19). Заявником на підтвердження факту сумісного проживання зі своє матірю також надано довідку № 3313 від 11.07.2018 та акт щодо фактичного проживання з померлою особою № 3314 від 11.07.2018, виданих «Державною установою «Відділом з праці з населенням Артемівського району адміністрації м. Луганськ», так званої «Луганської Народної Республіки», з яких вбачається, що заявник [PERSON] дійсно проживала зі своєю матірю на момент смерті останньої за адресою: м. Луганськ, пров. Тарасівський, 8 (а.с. 21, 22). Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про місце проживання померлої матері заявника, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, як доказів, оскільки суд бере до уваги, що можливості збору таких доказів на тимчасово окупованій території України є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, зокрема для оформлення заявником спадкових справ після смерті матері. Так, відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України\~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п. 5 ч. 2\~ст. 293 ЦПК України\~суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2\~ст.\~315\~ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 зазначено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, зокрема суди повинні розглядати заяви про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сімєю та постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. В той же час, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 якщо постійне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином,\~ право на звернення до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини виникає у спадкоємця виключно за відсутності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, що має підтверджуватися відповідним рішенням нотаріуса. 17.09.2018 [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Кремінського районного нотаріального округу Луганської області [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на залишок недоотриманої пенсії за період з 01 березня 2016 року по 31 березня 2017 року, що складає 19351,83 грн, яка належить померлій [PERSON], однак нотаріусом їй було відомлено з тих підстав, що нею не було надано належних документів, які б підтверджували факт її спільного проживання зі спадкодавцем за однією адресою на момент смерті останньої (а.с. 20, 23). Також із витягів зі Спадкового реєстру від 17.09.2018 вбачається, що спадкові справи після смерті [PERSON] не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с. 24, 25). За таких обставин, оскільки судом було встановлено, що заявник [PERSON] проживала разом зі своєю матірю [PERSON] з 23.11.2010 по день смерті останньої у будинку за адресою: м. Луганськ, пров. Тарасовський, 8, що підтверджується дослідженими письмовими доказами, враховуючи відсутність можливості у заявника отримати свідоцтво про право на спадщину на недоотриману пенсію, а також відсутність інших спадкоємців, суд вважає за необхідне повністю задовольнити заяву та встановити факт постійного проживання [PERSON] на час відкриття спадщини із спадкодавцем [PERSON] за вказаною адресою, що необхідно заявнику для оформлення її спадкових прав на недотриману пенсію, що залишилася після смерті [PERSON] Згідно з ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved