Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та без супроводу батька, третя особа Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що 02.11.2013 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 03.11.2020 року вона звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. В 2020 році відповідач надав їй письмову згоду на тимчасовий виїзд їх сина [PERSON] за кордон до Сполучених Штатів Америки, але подорож відклалася у зв`язку з COVID-19. На теперішній час вона разом з сином [PERSON] не може без згоди відповідача виїхати за кордон. Відповідач не відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд їх неповнолітнього сина за кордон для відпочинку та оздоровлення, розвитку, розширення світогляду. Відповідач знаходиться за кордоном та не збирається приїздити до України. Вона вважає, що тимчасовий виїзд її сина за кордон добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку дитини як особистості, інтересах дитини та буде сприяти всебічному і гармонійному розвитку особистості. Вона та її син є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, вона має місце роботи та її батьки також проживають в Україні, дитина знаходиться на її утриманні, доступ відповідача до дитини нею не обмежується. Просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України сина [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , без згоди батька [PERSON] , [INFO] , в країну Сполучені Штати Америки з 15.05.2021 року по 30.06.2021 року, та вирішити питання про стягнення судових витрат. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила доводи, викладені в позовній заяві, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити та не заперечувала проти винесення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Додатково пояснила, що вона має намір повезти її сина [PERSON] до США , де у м. Гротон штату Массачусетс мешкає її хресна. Вона отримала візу для сина та хоче разом з ним відвідати іншу країну, в якій мешкає її хресна матір. В неї був намір виїхати до США разом зі своїми батьками. У період з 15.05.2021 року по 30.06.2021 року заплановано весілля, на яке її запросили. Квитки на поїздку вона не купувала через пандемію коронавірусу. В розмові по телефону відповідач повідомив, що він не має можливості оформити дозвіл на виїзд їх сину за кордон. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час і місце судового засідання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило. Своїм правом на подачу відзиву не скористався. Представник третьої особи Служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області Швець Г.І. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. 23.11.2020 року судом постановлено ухвалу про прийняття до розгляду позовної заяви, відкрито провадження у цивільній справі і призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 17.12.2020 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. 01.02.2021 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 02.11.2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 02.11.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис №644. Прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] та [PERSON] , відповідно. Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 13.06.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] народився [INFO] , батьком записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . [PERSON] надано візу Сполученими Штатами Америки на період з 05.12.2019 року по 03.12.2029 року, що підтверджується даними закордонного паспорту [NUMBER] . Як вбачається з копії заяви від 25.11.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В., [PERSON] , [INFO] , дав згоду на тимчасовий виїзд за кордон до країни Сполучені Штати Америки його малолітньому сину [PERSON] , [INFO] , у супроводі [PERSON] , [INFO] , з 01.05.2019 року по 31.09.2020 року. Частиною 3 ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно ч. 1-2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 1 ст. 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 вищевказаної Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N475/97-ВР. В усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Водночас суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 04.07.2018 року у справі №712/10623/17. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] , відповідач проживає окремо, матір дитини піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання дитини, забезпечує дитину усім необхідним. Відповідачем [PERSON] раніше надавався дозвіл на тимчасовий виїзд його сина [PERSON] у супроводі матері, строк вказаного дозволу закінчився 31.09.2020 року. Позивач [PERSON] має намір відвідати Сполучені Штати Америки у період з 15.05.2021 року по 30.06.2021 року, оскільки її запросили на весілля влітку. Проте [PERSON] не надала доказів, які б свідчили про те, що нею здійснені відповідні дії на підтвердження її наміру разом з сином [PERSON] відвідати Сполучені Штати Америки, наприклад нею особисто придбані квітки для здійснення подорожі у вказаний період часу, в тому числі суперечить положенням чинного законодавства і невизначення позивачем конкретного місця їх перебування на території іншої країни. Сам по собі намір позивача здійснити поїздку за кордон на весілля влітку не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета і період вказаної поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Таким чином, аналізуючи обставини, встановлені у судовому засіданні під час розгляду справи, у сукупності з наданими доказами, суд відзначає, що ненадання позивачем [PERSON] на підтвердження її позовних вимог відповідних доказів без визначення конкретного місця перебування на території іншої країни виключає можливість встановити чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини для створення належних умов задля забезпечення та гарантування повноцінного, здорового, гармонійного розвитку її неповнолітнього сина [PERSON] . За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та без супроводу батька. Згідно із ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України витрати по справі слід віднести за рахунок позивача, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Outcome: dismissed