Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що від шлюбу з відповідачем вони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 14.01.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Більше року сторони проживають окремо, позивач проживає з дитиною у будинку матері. Добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання позивача сторони не досягли. [PERSON] зазначає, що дитині буде краще проживати з нею, виходячи з наступного. Так, відповідачем неодноразово вчинялось домашнє насильство щодо позивача, що супроводжується висловлюваннями нецензурною лайкою та погрозами фізичною розправою, у зв`язку з чим [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності. Крім того, відповідача вироком суду від 14.01.2021 року визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, скоєного відносно неї, а саме відповідачем були нанесені позивачу тілесні ушкодження. Свідком зазначених подій була спільна дитина, на яку це негативно вплинуло. Позивачем зазначено, що після народження дитини, вона знаходиться у відпустці по догляду за донькою, отримує допомогу по народженню дитини від держави, а також аліменти на утримання дитини та на своє утримання, що стягуються з відповідача на підставі рішення суду від 22.12.2020 року. Умови проживання дитини відповідають встановленим законодавством вимогам, у доньки є окрема кімната, де вона може займатися навчанням, будинок підключений до водо- та газопостачання, інтернету, є м`які меблі, побутова техніка, ванна кімната та туалет. Відповідач офіційно не працює, доходу не має. Оскільки між сторонами існують неприязні стосунки, відповідач систематично вдавався до домашнього насильства щодо позивача і свідком подій була дитина, тому позивач вважає, що інтересам доньки буде відповідати місце проживання з матір`ю. Просить суд визначити місце проживання дитини з нею. Крім того, просила стягнути з відповідача судові витрати, а також витрати на правничу допомогу. Позивач в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Не заперечує проти зменшення витрат на правничу допомогу та вимагає у розмірі, визначеному відповідачем, а саме три тисячі гривень. Відповідач в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Згідно поданої заяви позов визнав та не заперечував проти визначення місця проживання дитини з матір`ю [PERSON] . Крім того, відповідачем подано заяву про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Згідно поданої заяви, вважає що перелік та вартість послуг, наданих позивачу адвокатом Тивоненко Д.Р. є завищеними. Зауважив, що ініціювання судового спору з боку позивача є необґрунтованим та надуманим, так як він ніколи не заперечував проти того, що місце проживання спільної із позивачем дитини буде місце проживання її матері. Саме такі домовленості були досягнуті між ним та [PERSON] . Позивачем не надано підтверджень того, що він вищенаведені домовленості оспорював або перешкоджав їх виконанню. Сторона позивача не зверталась до органу опіки та піклування з питань визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, не надано підтверджень досудового врегулювання зазначеного питання. Просив врахувати суд, що в теперішній час він тимчасово не працює, перебуває у скрутному матеріальному становищі та на підставі викладеного просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу , понесених позивачем, до 3000,00 грн. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомлені. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні, позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що від зареєстрованого шлюбу сторони мають дитину: [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 14.01.2021 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 20-21). Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 22.12.2021 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання донька [PERSON] [INFO] , та на утримання дружини [PERSON] , до досягнення дитиною трьох років. На даний час дитина проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Відповідач виявляв агресію, вчиняв домашнє насильство, що підтверджується вироком Михайлівського районного суду Запорізької області від 25.05.2021 року, постановами про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 172-2 КУпАП від 14.01.2021 року, 24.12.2020 року. Позивачем повністю створено умови для проживання дитини. Так, згідно характеристики депутата Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області від 24.06.2021 року, [PERSON] проживає з донькою [PERSON] , 2019 року народження в будинку матері за адресою: [ADDRESS] . За місце проживання характеризується позитивно. Для дитини створено всі умови, необхідні для проживання та виховання (а.с. 13). Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечить інтересам дитини, суд, з врахуванням окремого проживання батьків дитини, віку дитини, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню. Згідно з ст.137ЦПК України витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Вивчивши заяву відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, понесених позивачем, доводи на її обґрунтування та враховуючи думку позивача, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн. Частиною першою ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved