Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до районного суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що її колишній чоловік [PERSON] систематично приїжджає до належного їй домоволодіння та вчиняє скандали, за вчинення домашнього насильства відповідач притягався до адміністративної відповідальності, внаслідок домашнього насилля позивач зазнала моральних збитків, які оцінює у 30000 гривень, які просить стягнути з відповідача на її користь. Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримує на умовах, викладених в позові, та просить їх задоволити. Не заперечує проти заочного розгляду цивільної справи. Викликати [PERSON] до суду не представилось можливим, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернулося до суду з відміткою про закінчення встановленого строку зберігання, відповідачем не подано відзиву на позовну заяву, відсутні відомості щодо надіслання відзиву позивачу, відповідачем не предявлено зустрічного позову, крім того, в строк для подання відзиву відповідачем не подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Як вбачається із матеріалів справи відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ухвали Чернівецького районного суду Вінницької області від 09.07.2018 постановлено про проведення заочного розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої домашнім насиллям. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, ґрунтуючись на наступних підставах. Позивачем зазначається, що її колишній чоловік [PERSON] систематично приїжджає до належного їй домоволодіння та вчиняє скандали, висловлюється в її адресу брутальними словами, погрожує розправою. Відповідач притягався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КпАП України. Внаслідок домашнього насилля позивач зазнала моральних збитків, які виразились у сильних душевних стражданнях, при цьому [PERSON] ніяким чином не прагнув вибачитись за протиправну поведінку по відношенню до неї, а тому [PERSON] оцінює моральну шкоду, яку зазнала внаслідок домашнього насильства у розмірі 30000 гривень, які просить стягнути з відповідача на її користь. Частиною 1 статті 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до абзацу 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина» від 30.05.1997 року, №7, суди як органи державної влади зобов'язані своєчасно й дієво захищати ці права та свободи шляхом розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сімї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сімєю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Відповідно до\~ст.1\~Закону України\~Про попередження\~насильства в\~сім'ї\~від 15.11.2001 року, №2789-III насильством в сім' ї є будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім'ї по відношенню до іншого члена сім'ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім'ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров'ю. Фізичним насильством в сім'ї, зокрема, вважається умисне нанесення одним членом сім'ї іншому члену сім'ї побоїв, тілесних ушкоджень, що може призвести або призвело до смерті постраждалого, порушення фізичного чи психічного здоров'я, нанесення шкоди його честі і гідності. Психологічним насильством в сім'ї вважається насильство, пов'язане з дією одного члена сім'ї на психіку іншого члена сім'ї шляхом словесних образ або погроз, переслідування, залякування, якими навмисно спричиняється емоційна невпевненість, нездатність захистити себе та може завдаватися або завдається шкода психічному здоров'ю. Кривдник, який порушив вимоги спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, несе відповідальність відповідно до закону (ст.29 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Статтею 15 Закону України Про попередження насильства в сімї» від 15.11.2001 року за №2789 ІІІ встановлено, що члени сімї, які вчинили насильство в сімї, несуть кримінальну, адміністративну чи цивільно правову відповідальність відповідно до закону. Відповідно до\~статті 30\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству»,\~особі,\~яка має\~право на\~відшкодування матеріальних\~збитків і\~моральної шкоди,\~завданих внаслідок\~домашнього насильства,\~моральна шкода\~відшкодовується незалежно\~від матеріальних\~збитків,\~які підлягають\~відшкодуванню,\~та не\~повязана з\~їх розміром. Порядок відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, завданих унаслідок домашнього насильства, визначається Цивільним кодексом\~України та іншими законодавчими актами. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю, стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною\~шкодою слід\~розуміти втрати\~немайнового характеру\~внаслідок моральних\~чи фізичних\~страждань,\~або інших\~негативних явищ,\~заподіяних фізичній\~чи юридичній\~особі незаконними\~діями або\~бездіяльністю інших\~осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Частиною 3 статті 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи, що не було доведено позивачем [PERSON] Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4). Обгрунтовуючи свої вимоги про стягнення моральної шкоди, завданої її колишнім чоловіком [PERSON] внаслідок домашнього насильства, [PERSON] посилається на те, що відповідач систематично приїжджає до належного їй домоволодіння, де вчиняє скандали. Позивач зазначає, що [PERSON] притягався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КпАП України, тобто, за вчинення насильства в сімї - умисного вчинення дій психологічного чи то фізичного характеру відносно члена своєї сім'ї. Згідно відповіді Чернівецького РВ УМВС України у Вінницькій області від 15.05.2013 року за №2277 на адвокатський запит від 08.05.2013 року за №29/13, 29.04.2013 року дільничним інспектором міліції СДІМ Чернівецького РВ УМВС [PERSON] складено протокол відносно [PERSON] про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КпАП України, за результатами якого 30.04.2013 року Чернівецьким районним судом Вінницької області було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 55 гривень, до кримінальної відповідальності громадянин [PERSON] не притягувався (а.с. 5). Однак, [PERSON] не додано копію постанови про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КпАП України, на підставі якої можливо було б стверджувати про вину відповідача, протиправність його діяння, у чому полягало домашнє насильство, а також наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Як свідчить висновок Чернівецького ВП ГУНП у Вінницькій області від 09.01.2018, розгляд повідомлення [PERSON] щодо вчинення [PERSON] сварки у належному її домоволодінні, висловлювання нецензурними словами та погрозами фізичною розправою, припинено. Із довідки про прийняття і реєстрацію заяви від 29.01.2018 року вбачається, що за результатами розгляду заяви [PERSON] про те, що 26.01.2018 року біля 12 години її колишній чоловік [PERSON] спричинив їй тілесні ушкодження, заяву було прийнято та зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, реєстраційний номер 12018020340000012 (а.с. 6). Вище зазначена довідка не є прямим та безпосереднім доказом в межах розгляду даної цивільної справи, предметом розгляду якої є відшкодування моральної шкоди, завданої домашнім насильством. Вказана довідка Чернівецького ВП не є підтвердженням вини [PERSON] у вчиненні домашнього насильства, спричинення моральної шкоди потерпілій [PERSON] та наявності причинного звязку мім протиправністю дій [PERSON] та моральною шкодою. Крім того, внесення відомостей до ЄРДР по заяві [PERSON] не є остаточним результатом розгляду даного звернення. Позивачем встановлено кількісну ознаку (грошовий еквівалент) моральної шкоди, заподіяної їй, в розмірі 30000 гривень. Однак, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів характеру, обсягу та глибини страждань (фізичних, душевних, психічних), яких вона зазнала внаслідок домашнього насильства, невідомо як саме відобразилося це на емоційному стані [PERSON] та до яких наслідків призвело, позивачем [PERSON] не зазначається, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди та не додано жодного доказу, який би це підтверджував. Позивачем не надано доказів про те, як саме відобразилось на здоровї домашнє насильство з боку колишнього чоловіка [PERSON], не зазначається про те, чи призвело домашнє насильство до вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, яким чином це відобразилось це на її честі, гідності, діловій репутації та престижу та в чому саме це полягає, не зазначається про час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, відсутні доводи щодо погіршення здібностей позивача або позбавлення [PERSON] можливості їх реалізації внаслідок протиправних дій відповідача. Твердження [PERSON] про те, що вона лікувалась від перенесеного стресу, суд не може взяти до уваги, оскільки, як зазначила сама позивач, до лікаря не зверталась, самостійно призначила собі лікування та не зазначила за який період (2013 р.-2018 р.). Пояснення [PERSON], що для [PERSON] 30000 гривень не великі кошти, оскільки, він працює за кордоном, які він має їй сплатити та ще й дочці, суд не може розцінювати, як доказ, підставу та обґрунтування саме такого розміру завданої моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON]В відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належним чином не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо відшкодування моральної шкоди, завданої домашнім насиллям. На підставі вказаних норм закону, враховуючи, що позивачем не доведено з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, не надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу, яким це підтверджується, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення. При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст.113 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи. Предметом позовних вимог згідно прохальної частини позовної заяви [PERSON] визначено вимогу про стягнення із [PERSON] на її користь моральної шкоди в розмірі 30000 гривень, завданої домашнім насильством. Правові засади справляння судового збору, платники, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначається положеннями Закону України «Про судовий збір». Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, справляється судовий збір. Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року, №3674-VI встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ч.2 ст.4 вище зазначеного Закону із позовної заяви про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи, а саме: позовної заяви про відшкодування моральної шкоди встановлена ставка судового збору 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» від 07.12.2017 року, №2246-VІІІ встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 1762 гривні 00 копійок. Відповідно до ч.3 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади. [PERSON] при зверненні до суду із даним позовом не сплачено судового збору. Відповідно до ухвали суду від 31.05.2018 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі та розяснено, що у відповідності до положень ч.2 ст.136 ЦПК України в разі якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. З огляду на те, що на день винесення рішення по даній справі позивачем не сплачену судовий збір за позовною вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої домашнім насиллям, за відсутності належних та достатніх підстав для звільнення позивача від сплати судового збору, суд в силу положень статті 136 ЦПК України приходить до висновку про необхідність стягнення судового збору у розмірі, передбаченому Законом України «Про судовий збір».

Outcome: approved