Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що у відділі Державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції перебуває виконавчий лист № 2-4154 виданий 12 лютого 2004 року Дрогобицьким міськрайонним судом. 08 вересня 2010 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції [PERSON] було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4154 від 12.02.2004 року. Не погоджуючись із винесенням такої постанови вона звернулась до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області зі скаргою на дії державного виконавця Державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 08.09.2010 року. 18 лютого 2014 року, Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області було винесено ухвалу по справі № 442/8422/13-ц, згідно із якою: «Скаргу [PERSON] задоволити частково. Скасувати постанову ВП №4772538 про закінчення виконавчого провадження від 08.09.2010 року винесену державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Дрогобицького управління юстиції [PERSON] Р.» Частиною 3 статті 61 ЦПК регламентовано, що: «Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Такими чином, факт незаконності дій відповідача не потребує додаткового доказування по даній справі, оскільки у даній справі бере участь та сама особа щодо якої встановлена неправомірність її дій. Моральну шкоду оцінює в 25000 грн., що є не більшим, аніж достатнім для розумного задоволення її потреб і потреб її дітей, і ні в якому разі не призведе до її збагачення. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, однак в матеріалах справи мається заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача повторно не зявився в судове засідання, не повідомивши причин неявки, хоч повідомлявся належним чином про час та місце судового засідання рекомендованою кореспонденцією. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не з?явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право обмежитися доказами, які маються в матеріалах справи. Матеріалами справи встановлено, що 08 вересня 2010 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції [PERSON] було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4154 від 12.02.2004 року. 18 лютого 2014 року, Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області було винесено ухвалу по справі № 442/8422/13-ц, згідно із якою: «Скаргу [PERSON] задоволити частково, зокрема: скасовано постанову ВП №4772538 про закінчення виконавчого провадження від 08.09.2010 року винесену державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Дрогобицького управління юстиції [PERSON] Р.». Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1. визнання права; 2. визнання правочину недійсним; 3. припинення дії, яка порушує право; 4. відновлення становища, яке існувало до порушення; 5. примусове виконання обов'язку в натурі; 6. зміна правовідношення; 7. припинення правовідношення; 8. відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9. відшкодування моральної (немайнової шкоди); 10. визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Крім того, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З наданих в листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-152/0/4-13 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі» роз'яснень вбачається, що шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця, підлягає відшкодуванню в порядку, передбаченому цивільним законодавством. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державною, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до змісту ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1. у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2. у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3. у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4. у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Виходячи з роз'яснень постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною другою вищезазначеної статті визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, проаналізувавши вимоги діючого законодавства та відповідні роз'яснення щодо судової практики в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення на її користь з Відділу ДВС Дрогобицького МРУЮ моральної шкоди в сумі 25 000 грн. 00 коп., завданої незаконними діями державного виконавця, не грунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed