Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом, з урахуванням уточнень від 02.06.2017 року, про визнання недійним договору іпотеки від 29.07.2005 року, укладеного між ВАТ «Банк універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим №4127, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку житловий будинок [ADDRESS], а також додаткових договорів та договорів про внесення змін до договору іпотеки від 29.07.2005 року; визнання недійним договору іпотеки нерухомого майна від 09 липня 2008 року, укладеного між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим № 4023, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій знаходиться вищезазначений житловий будинок, а також додаткових договорів та договорів про внесення змін до договору іпотеки від 09.07.2008 року. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що дані договори іпотеки є недійсними, оскільки укладені з порушенням законодавства, зокрема, при їх укладенні не було враховано інтересів позивача, яка на той час була малолітньою дитиною та постійно проживала у житловому будинку [ADDRESS], що став предметом іпотеки. Зазначає про те, що в порушення вимог ст. 177 Сімейного кодексу України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» згода органу опіки і піклування на укладення спірних договорів іпотеки не надавалась. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, яку просила задовольнити. Зазначила, що з метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, встановлюючи заборону для батьків неповнолітньої дитини вчиняти правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки і піклування. Факт проживання позивача у житловому будинку [ADDRESS], а отже і право користування зазначеним житлом на момент укладення спірних договорів іпотеки стверджується копією будинкової книги за адресою [ADDRESS] та копією паспорта позивача, де зазначено про реєстрацію її місця проживання за вищевказаною адресою з 20.06.1997 року. Представник відповідача ПАТ «Універсал Банк» - [PERSON]проти позову заперечив та зазначив про те, що згідно п. 1.4. Договору іпотеки від 09 липня 2008 року, укладеного між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON], та заяв [PERSON] та [PERSON], копії яких додані до матеріалів справи, іпотекодавець свідчить, що станом на дату укладення цього договору передача житлового будинку [ADDRESS] в іпотеку не порушує права дітей, а тому згоди органу опіки і піклування на укладення спірних правочинів не потрібно було. Представник третьої особи - органу опіки і піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради просила позов задоволити та заначила, що ніхто не звертався у відділ в справах дітей Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради за дозволом на укладення спірних правочинів і такий дозвіл не надавався, що свідчить про порушення вимог ст. 177 Сімейного кодексу України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». Відповідач [PERSON], який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, до суду не прибув, 05.05.2017 року через канцелярію суду подав заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] та третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна, якіналежним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності не подали, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дыйшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів встановлено статтею 16 ЦК України. Згідно вказаної норми закону, власник порушеного права може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту порушеного права. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 10 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено та пыдтверджуэться матерыалами справи, що з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №11-1/254к-05 від 29 липня 2005 року, укладеним між ВАТ «Банк універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та [PERSON], між даними сторонами 29.07.2005 року також був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим номером 4128. Згідно п. 1.2. цього договору іпотеки, іпотекодавець - [PERSON] передає іпотекодержателю - ВАТ «Банк універсальний» в іпотеку житловий будинок [ADDRESS]. Також, з метою забезпечення виконання зобов'язань за Генеральним договором про надання кредитних послуг №BL6509 від 09.07.2008 року, укладеного між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та [PERSON], між даними сторонами 09.07.2008 року був укладений і договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим номером 4023, предметом іпотеки згідно якого виступав, в тому числі, і житловий будинок [ADDRESS]. Як встановлено, відповідачі - [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача. На момент укладення Договору іпотеки від 29.07.2005 року та Договору іпотеки від 09.07.2008 року між ВАТ «Банк універсальний» (іпотекодержателем) та [PERSON] (іпотекодавцем), позивач [PERSON], яка на той момент перебувала у віці 8 та 11 років відповідно, проживала разом з батьками за адресою [ADDRESS], а отже і мала право користування таким будинком. Зазначене узгоджується і з нормами ч. 3 та ч. 4 ст. 29 ЦК України, у відповідності до яких місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає; місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст. 3 «Конвенції про права дитини», ратифікованої Постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 177 СК України, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки та особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Згідно зі ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки і піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками або особами, які їх замінюють, житлових прав та охоронюваних законом інтересів. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органу опіки і піклування. У п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку з наведеним, суди повинні виходити з того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору. Беручи до уваги зазначені вище положення закону та той факт, що позивач, будучи на момент укладення спірних договорів іпотеки малолітньою, мала право користування житловим будинком [ADDRESS], а тому для укладення таких правочинів необхідна була згода органу опіки та піклування. За таких обставин, відсутність попередньої згоди органу опіки і піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові від 01.07.2015 року по справі №6-396цс15 та постанові від 09.09.2015 року по справі №6-405цс15. Таким чином, з урахуванням вимог ст. 177 Сімейного кодексу України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», оскаржувані договори іпотеки є такими, що укладені в порушення вимог ч. 6 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки позивач, будучи на момент укладення договорів іпотеки неповнолітньою, мала право користування будинком, що став предметом іпотеки, який був постійним і єдиним місцем її проживання, в зв'язку з чим для укладення договорів іпотеки необхідна була згода органу опіки і піклування, якої надано не було, а тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з кожного із відповідачів на користь позивача слід стягнути по 367,47 грн. судового збору.

Outcome: approved