Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, укладеного 12.07.2002 року посилаючись на те, що що сумісне подружнє життя виявилося невдалим, втратилося взаємопорозуміння та повага один до одного, що призводить до сварок та суперечок. Від перебування у шлюбі мають двох дітей: сина [PERSON] , 2002 року народження та сина [PERSON] , 2007 року народження. Вимоги мотивує тим, що збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, подальше проживання подружнім життям та збереження сім`ї неможливе, а тому позивач просить шлюб між нею та відповідачем розірвати, після розірвання шлюбу залишити прізвище « [PERSON] », судові витрати стягнути з відповідача. Позивач подала до суду заяву (вх. № 4559) про розгляд справи у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити, шлюб розірвати. Відповідач подав до суду заяву (вх. № 4560) про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, проти розірвання шлюбу не заперечує, просить позов задовольнити. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу «Акорд» не здійснювалося, розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, що відповідає вимогам ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та доводи позовної заяви, враховуючи, що учасниками справи заявлено клопотання про розгляд справи у їх відсутності (у відповідності до ч.3 ст. 211 ЦПК України), суд вирішує справу за наявними у справі матеріалами та доходить наступного висновку. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. В частині вимоги про розірвання шлюбу, суд доходить наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України - позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.3, ч. 4 ст. 56 СК України - кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12 липня 2002 року, що стверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим виконкомом Плосківської сільради Свалявського району, Закарпатської області, запис № 7 від 12.07.2002 року (оригінал свідоцтва про одруження додано до матеріалів справи (а.с. 5). У сторін є діти: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] , запис № 28 від 23.10.2002 року) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] , запис № 6 від 31.01.2007 року), а.с. 10-11. Вирішенням спірного питання є захист права позивача в судовому порядку, шлюб між сторонами не може бути розірваний органами ДРАЦС, оскільки ініціатива щодо припинення шлюбу виходить від позивача, відсутня взаємна згода подружжя про розлучення, подання спільної заяви до органів ДРАЦС про розірвання шлюбу та у сторін є діти, які не досягли 18 років. Відповідно до ч.2 ст. 104 СК України - шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.3 ст. 105 СК України - шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст. 112 СК України - суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. З огляду на вищенаведене, на підставі встановлених доказів в судовому засіданні, а також зважаючи на те, що відповідач позов про розірвання шлюбу визнає та не заперечує і це не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів сторін, суд вважає, що шлюб між позивачем та відповідачем слід розірвати. Відповідно до ч.2 ст. 114 СК України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. В частині вимоги позивача про вибір прізвища після розірвання шлюбу, суд доходить наступного висновку. Відповідно до ст. 113 СК України - особа має право на вибір прізвища після розірвання шлюбу. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд зважає на те, що позивач бажає після розірвання шлюбу надалі іменуватися прізвищем, яке носила в шлюбі, а тому доходить висновку, що вимогу слід задовольнити. В частині вимоги позивача про стягнення судового збору, суд доходить наступного висновку. Відповідно до п.6 ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При вирішенні питання розподілу між сторонами судових витрат, суд враховує, що відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України - у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Позивачем документально підтверджено оплату судового збору в сумі 768,40 грн. (квитанція №15 від 07 червня 2019 року) за позовну вимогу про розірвання шлюбу, а тому вимога про стягнення судового збору з відповідача підлягає задоволенню. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України - за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. З огляду на вищезазначене, суд вважає позовні вимоги позивача обгрунтованими, підставними, які підлягать задоволенню в повному обсязі у підготовчому судовому засіданні. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 ч.1 Перехідних положень (розділ ХІІІ) ЦПК України - до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Outcome: approved