Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності та усунення перешкод у здійсненні права користування частиною домоволодіння будинку №5 по вул. Селянська в м. Івано-Франківську. У позовній заяві зазначено, що 09.07.2008 року між відповідачем 1 та позивачем укладено договір дарування частини домоволодіння та частини земельної ділянки, згідно якого позивачу перейшло у власність 51/100 ідеальних частин домоволодіння літ.А (№1-4, 1-5, 1-6, 1-7 та 1-8 приміщень), проте частину обдарованого майна відповідачі не звільняють (№1-7 та 1-8), а на вимогу позивача щодо звільнень даних приміщень не реагують, при цьому право власності на обдаровану частину домоволодіння відповідачі не визнають. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 03.04.2014р. позов було задоволено частково, однак ухвалою від 08.07.2014р. дане рішення було скасоване і призначено справу до розгляду в загальному порядку. 12.11.2014р. [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про визнання п.1 договору дарування недійсним та реальний розподіл будинковолодіння. В зустрічному позові зазначено, що позивачу належало на праві власності все домоволодіння №5 по вул.Селянська, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом. [PERSON] (сестра по матері), з якою склалися в позивача не приязні стосунки, наполягала на відчуженні частки, в результаті чого [PERSON] погодився. В укладеному договорі дарування обдарованій перейшло у власність 51/100 частки, а дарувальнику залишено 49/100 частки домоволодіння. При цьому, як встановлено пізніше, позивачу при частці 49/100 мало б залишитися 56.93 м.кв., а в договорі п.10 зазначено що передачею будинку є лише символічна передача. В звязку з цим просив, визнати п.1 договору дарування частини домоволодіння від 09.07.2008р. недійсним в частині передачі приміщень, які не відповідають 51/100 частки, поділити домоволодіння у співвідношенні 49/100 до 51/100, виділивши [PERSON]-Б. житлову кімнату площею 14.7 м.кв., кімнату площею 13.5 м.кв., кімнату площею 11.3 м.кв., кухню площею 10.1 м.кв. та веранду площею 6.2 м.кв. згідно технічного паспорту. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17.11.2014р. прийнято до провадження зустрічну позовну заяву та обєднано в одне провадження позовні вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON]-Б., [PERSON] про визнання права власності та усунення перешкод у здійсненні права користування частиною домоволодіння будинку №5 по вул. Селянська в м. Івано-Франківську і вимоги за зустрічним позовом [PERSON]-Б. до [PERSON] про визнання пункту 1договору дарування недійсним та реальний розподіл будинковолодіння. Ухвалою суду від 04.06.2015р. залучено до участі у справі третьою особою без самостійних вимог приватного нотаріуса Івано-Франківського нотаріального округу [PERSON] Позивач-відповідач [PERSON] та її представник просили первісний позов задовольнити, щодо зустрічного позову просили відмовити, зазначивши, що позивач за зустрічним позовом вимоги після експертизи не уточняв, а змінив такі вимоги без уточнення усно в дебатах, в тому числі просив застосувати позовну давність до вимоги про визнання недійсним пункту договору, оскільки такий укладено в 2008 році, а звернувся позивач з такою вимогою в листопаді 2014 року, поза межами позовної давності. Відповідач 1-позивач вимоги зустрічного позову підтримав, в подальшому вибравши усно перший варіант із висновку судової експертизи, без уточнення вимог, щодо первісного позову просив відмовити. Відповідач 2 первісний позов поданий [PERSON] не визнала, просила в задоволенні вимог відмовити. Суд вживав заходів можливого врегулювання спору в позасудовому порядку, так як встановлено, що по факту на час розгляду справи і попередньо з 2010 року, сторони дійшли сталого розподілу будинку між собою і по факту проживають: [PERSON] з сімєю на І поверсі будинку, а [PERSON]-Б. з сімєю на ІІ поверсі будинку, і можливо було б при бажанні спільному з внесенням відповідних змін до договору затвердити дане фактичне користування у власність кожного зокрема. На що погоджувалася в засіданнях [PERSON], але в жовтні 2015 року спочатку погодився, а потім заперечив такий можливий розподіл і добровільне врегулювання спору [PERSON]-Б., при чому, що саме зі сторони [PERSON]-Б. забрано після заочного рішення суду, яке скасоване, частину приміщень І поверху у [PERSON], та зайнято (ще до початку розгляду справи судом за позовом [PERSON]М.) весь ІІ поверх будинку, що ним і підтверджено та не заперечується. Заслухавши пояснення сторін, експерта, розяснення спеціаліста, пояснення свідків, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 09.07.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частини домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за №4018 (а.с.6,12 т.1), згідно якого [PERSON] перейшло у власність 51/100 ідеальних частин домоволодіння літерою «А» (а саме: №1-4 житлова площею 20.7.м.кв., №1-5 житлова пл..15.6.м.кв., №1-6 веранда пл..10.2.м.кв., №1-7 коридор пл..13.7.м.кв. та №1-8 житлова пл..11.5.м.кв.), вартістю 22 357 грн.. Право власності перейшло до обдарованої з моменту прийняття дарунку та отриманні ключів (п.8, 11 договору). В подальшому квартирі (частині будинку) [PERSON] присвоєно поштову адресу за № 5/2 (а.с.154 т.1). 09.07.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було також укладено договір дарування частини земельної ділянки площею 0.0323га, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за №4021 (а.с.7,10,11, 160 т.1). Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON]-Б. є родичами, а саме рідні сестра-брат, при чому [PERSON] є сестрою тільки по лінії матері. Обгрунтовуючи вимоги первісного позову представник позивача та позивач вказали на те, що частину обдарованого майна відповідачі [PERSON]-Б., [PERSON] не звільняють, а саме приміщення №1-7 та №1-8. Дані приміщення коридору та однієї житлової кімнати знаходяться на ІІ поверсі (будинок при даруванні був розділений по половині вертикально), що слідує з плану будинку технічного паспорта (а.с.14 т.1). На вимогу позивача від 22.08.2013 року (а.с.8-9 т.1) щодо звільнень даних приміщень у визначений нею термін відповідач 1 та його сімя не реагує, при цьому право власності на обдаровану частину домоволодіння вони не визнають. Натомість [PERSON]-Б. суду надав пояснення, що все домоволодіння в т.ч. літера «А» та господарські споруди перейшли до нього по спадщині за законом 18.11.2005 року, від бабусі по лінії батька, так як його мати із своєю дочкою [PERSON] прийшли проживати до батька після укладення шлюбу (ще до народження [PERSON]-Б.), а саме домоволодіння попередньо належало родині батька. З 2005 року [PERSON]-Б. не проживав в даному будинку так як працював в Москві, а з 2006 року після одруження з [PERSON] вони проживали в дружини (Молдавія). З 2007 року приїхали в Україну, однак проживати у власному будинку сімя не могла, так як в ньому проживала [PERSON] (сестра) з мамою, з сестрою він у конфліктних відносинах, при чому будинок сімєю [PERSON] використовувався тільки щодо І поверху, оскільки мансарда не була облаштована до 2010 року під житло. Пропозицію та наполягання щодо укладення договору дарування частини житлового будинку від брата сестрі, як стверджував відповідач 1-позивач, висловлювала мама, а самою підготовкою до укладення договору дарування займався чоловік сестри, з використанням тиску на [PERSON]-Б.. Однак, такі доводи щодо тиску та вчинення насильних дій по укладенню даного договору дарування не враховуються судом, оскільки як слідує з матеріалів справи сам [PERSON]-Б. самостійно двічі отримував витяги наручно в ОБТІ, куди його дійсно відвозив чоловік сестри, він також самостійно укладав договір дарування, де розяснювались йому нотарусом права на вільне волевиявлення. Щодо зустрічних вимог суд застосовує норми законодавства про таке. Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст. 642 - 643 ЦК України. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Обгрунтовуючи вимоги щодо недійсність пункту договору за зустрічним позовом позивач посилався на норми ст.209, 215 ЦК України, вказавши на наявність шантажу і погроз зі сторонни матері та сестри на відчудження частки будинку. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте, положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232). Жодна з даних норм позивачем не застосовувалась та не доводилась суду. Укладаючи спірний договір, між [PERSON]-Б., (як він стверджував), та мамою була домовленість про поділ будинку по половині, яка нумерація самих кімнат він не знав, так як довший час в будинку вже не проживав, документи на будинок у нього не збереглися. Враховуючи, що рівний поділ не був технічно можливим, погодився на 49/100 до 51/100 частин будинку. Мова йшла виключно про будинок літерою «А», тобто житловий будинок, а не з врахуванням господарських споруд, які залишалися на земельній ділянці, що була і залишилася у власності [PERSON]-Б., а не [PERSON] Додатково зазначив, що без будь-якої згоди власника господарських споруд, [PERSON] їх знесла приблизно в 2009 році. Щодо цього, суд зазначає, що дарувальник отримував спочатку витяги з ОБТІ, з якими мав змогу ознайомлюватись, потім перечитував перед укладанням договір дарування, розуміючи, що площа кімнат є різною і є нежитлові приміщення (наприклад коридори), з яких можна перевірити, що саме він бажає подарувати, окрім того, саме [PERSON]-Б. до заяви про перегляд заочного рішення надав суду Технічний паспорт на будинковолодіння від 11.06.2008 року, при цьому що зі сторонни [PERSON] було надано Тех.паспорт виготовлений пізніше, а тому доводи про відсутність у дарувальника документів на будинок, спростовується наданими ним же документами на будинок №5 по вул.Селянській В 2010 році, як вже зазначалось вище, після укладеного договору дарування, [PERSON]-Б. та [PERSON] перейшли проживати в житловий будинок №5 по вул.Селянській одразу на ІІ поверх, де живуть більше 5-ти років. Відповідно до Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по вул.Селянська,5 в м.Івано-Франківську виготовленого станом на 11.06.2008 року (а.с.113-116 т.1), житловий будинок під літерою А містив такі експлікації приміщень: на І поверсі - приміщення №1-4, 1-5 (кімнати), 1-6 (веранда), якими користувались сімя [PERSON], як обдаровані приміщення, а кімната №1-3, кухня №1-2, веранда №1-1 залишались за договором у [PERSON]-Б.; та мезонін (під час спору це ІІ поверх) - №1-7 (коридор) та №1-8 (житлова кімната) яка після укладення договору перейшла у власність [PERSON] та житлова кімната №1-9 що залишилась у [PERSON]-Б.. За даними цього Технічного паспорту загальна площа всіх приміщень в будинку 116 м.кв., житлова 75.8 м.кв. Така ж площа житлового будинку і за даними Технічного паспорта станом на 06.10.1999р. (а.с.155-157 т.1). Після договору дарування проводилась реконструкція приміщень, про що буде зазначено нижче. З визначених в вищевказаному договорі дарування, загальна площа цих обдарованих приміщень 71.7 м.кв., з яких житлова 47.8 м.кв. (за мінусом веранди на І пов. та коридора на ІІ пов.). За даними витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого ОБТІ 01.02.2008р., для відчуження власником частки будинку за його ж заявою (а.с.149 т.1) вбачається, що вартість нерухомого майна включала частку будинку площею 71.7 м.кв., вартістю 38 532грн. (щодо відчужуваної частки майна від загальної площі 116 м.кв.), що складає 51/100 частки, при цьому загальна вартість майна 42665грн. в яку входило 2 сараї, криниця і огорожа. Проте, суд не бере до уваги по даному спорі саме цей витяг, оскільки він виданий 01.02.2008 року, а в договорі дарування частини домоволодіння, вказаний витяг з ОБТІ від 09.07.2008 року (п.4 договору). А згідно витягу з реєстру від 09.07.2008р. (а.с.249 т.1) для відчуження власником частки будинку за його ж заявою вбачається, що вартість нерухомого майна включала частку будинку площею 71.7 м.кв., вартістю 22 357грн. (зміна вартості всього будинковолодіння), все решта переліку нерухомого майна те ж що і в попередньому витягу. З пояснень отриманих від сторін в судовому засіданні судом зясовано, що предметом спору зі сторони позивача [PERSON] за первісним позовом є перешкоди в користуванні приміщеннями саме №1-7, №1-8 (мезонін), предметом спору зі сторони позивача за зустрічним позовом [PERSON]-Б. є житлова кімната №1-8 площею 11.3 м.кв., при цьому що коридор на ІІ поверсі №1-7 (який залишався б єдиним на ІІ поверсі у власності [PERSON]М,. при наданні йому двох кімнат №1-8, 1-9) [PERSON]-Б. вважав за можливе залишити власнику [PERSON], доцільності такого залишення самого нежитлового приміщення у власності сестри суду не пояснив. Згідно рішення виконкому від 11.04.2013р. №183 [PERSON] надано дозвіл на перепланування та переобладнання власних житлових приміщень площею 71.5 м.кв., за згодою співвласника [PERSON]-Б. (а.с.163, 164 т.1). Однак, як зясовано в судових засіданнях, після рішення, [PERSON] так і не отримала дозвіл на виконання будівельних робіт, отримавши технічну документацію з відміткою «самовільна реконструкція». Отже, на час розгляду даної цивільної справи перепланування частки приміщень [PERSON] проведено, що також підтверджується і у висновку експерта, та не заперечується сторонами, а сам [PERSON]-Б. у 2013 році давав згоду на перепланування належної частки [PERSON] не оспорюючи право на цю частку. Згідно Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинко №5 по вул.Селянська станом на 06.06.2012 року, поданого [PERSON] на 51/100 частки (а.с.222-226, 13зв-14 т.1) є самовільна реконструкція площею 15.5 м.кв. (мезонін). Висновком експерта №5/12/14 будівельно-технічної експертизи, на виконання ухвали суду, складеного 25.04.2015р. (а.с.173-212 т.1) було зазначено наступне. В одиницях площі приміщень, які подаровані [PERSON] (71.7 м.кв.) у відношенні до площі будинку становила б - 61.84%, а [PERSON]-Б. залишилось 44.3 м.кв. або ж 38.19% від загальної площі. А тому перелік приміщень згідно договору дарування не відповідає частці 51/100 до 49/100. З врахуванням на час укладення договору дарування від 09.07.2008 року, частки за висновком експерта становлять: [PERSON] 62/100, а [PERSON]-Б. 38/100. При вірному б врахуванні часток, частка 51/100 у будинковолодінні повинна становити площі 59.16 м.кв., а 49/100 58.64 м.кв. Площа приміщень зазначених в договорі дарування (1-4 житлова пл..20.7.м.кв., 1-5 житлова пл..15.6.м.кв., 1-6 веранда пл..10.2.м.кв., 1-7 коридор пл..13.7.м.кв. та 1-8 житлова пл..11.5.м.кв.) станом на проведення дослідження складає 62/100 частки. Викликаний в судове засідання експерт надала додатково до поданого експертного висновку пояснення, що нею досліджувалось частки виключно самого будинку без врахування цілого домоволодіння, однак брались за основу дані (в п.2 висновку) станом на 2008 рік до укладення договору дарування, а у п.3 щодо реального розподілу на сьогоднішній день. При цьому на думку експерта технічна можливість розподілу є, але з відхиленням від ідеальних часток визнаних експертизою зі сплатою компенсації. Судом також було викликано в судове засідання спеціаліста ОБТІ, яка суду пояснила що на замовлення власника будинковолодіння [PERSON] було видано витяг для вчинення договору дарування, при цьому було визначено загальну вартість домоволодіння, і від загальної вартості виводилось 51/100 (42665грн.), якщо б замовлення було самого будинку то згідно даних витягу це б складало 56/100 частки для дарування, що підтверджується поданим розрахунком (а.с.6 т.2). Але в 2012 році було проведено перепланування домоволодіння власником [PERSON], тому частки на сьогодні змінилися. При цьому, спеціаліст вказала, що дії ОБТІ відповідають вимогам Інструкції 2007 року, яка регулює виділ та поділ нерухомого майна. Представник приватного нотаріуса суду також пояснила, що нотаріус перевірив склад майна, наявність даних ОБТІ по витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно, перевірено дані сторін договору та їх волевиявлення. Після дослідження висновку експерта, ним запропоновано три варіанта реального поділу будинку, на перший варіант (що є найбільш неприйнятний для поділу житлового будинку на думку суду, оскільки не може належати одне нежитлове приміщення на поверсі іншому власнику, так як втрачається доцільність власності на таке приміщення), (а.с.207-208 т.1) погодився [PERSON]-Б., який передбачав на ІІ поверсі перехід йому у власність спірної кімнати №1-8, залишивши у власності [PERSON] на ІІ поверсі самий коридор №1-7 плошею 7.6 м.кв. При цьому, позивач просив у зустрічному позові будинок поділити з таким саме розподілом будинок, однак, зазначав площі кімнат станом на 2008 рік, тобто до перепланування будинку, а станом на час розгляду в суді площі кімнат змінилися, що не враховано позивачем. Разом з тим, позивач за зустрічним позовом позовні вимоги після висновку експерта не уточняв, не зважаючи, що окрім розбіжності площ приміщень, експерт вказала на необхідність сплати грошової компенсації (перший варіант який вибрано Князевим). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі ЦК), зокрема із правочинів. Як слідує зі ст..386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню. Зважаючи, що позовна вимога [PERSON] про визнання власності на приміщення №1-7, №1-8, виселення з них, які входять в належну їй частку за договором дарування, не визнається відповідачами за первісним позовом, так як вони займають ці приміщення і не звільняють їх, є доведеною суду, тому підлягає до задоволення. Вимоги про визнання права власності на приміщення, які не є предметом спору, не є обгрунтованими, оскільки право власності на них зі сторони сімї [PERSON] не порушуються та не оспорюються. Також на думку суду є передчасною вимога [PERSON] про усунення перешкод в користуванні спірними приміщеннями, оскільки стале користування більше 5 років, яке склалося між сторонами призвело до використання одним власником І поверху, та іншим власником ІІ поверху, а в разі набрання чинності даного рішення суду про звільнення цих приміщень та виселення з них, у разі створення таких перешкод така вимога може бути предявлена до суду. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги первісного позову є обґрунтованими та підлягають до задоволення частково. Щодо застосування відповідачем по зустрічному позову строків позовної давності то відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово підставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у звязку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності. А тому, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог зустрічного позову за їх безпідставністю. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 3, 6, 15, 203, 386, 626, 627, 638 ЦК України,

Outcome: partial