Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька. Посилалася на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Рішенням суду від 26 жовтня 2015 року їх шлюб розірвано. Від подружнього життя у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Після припинення фактичних шлюбних відносин малолітні діти проживають разом із нею та перебувають на її утриманні. Вона піклується про їхній стан здоров'я та фізичний, духовний розвиток. Відповідач протягом тривалого періоду часу (після розірвання шлюбу) участі у вихованні дітей не приймає, їхнім розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги на їх утримання не надає та ухиляється від сплати аліментів. Також вказувала на те, діти часто хворіють застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендацію лікарів, необхідне періодичне перебування дітей на морі. У зв'язку з цим вона має намір оздоровити дітей та виїхати для літнього відпочинку за кордон в Італійську Республіку, де проживає її матір. Однак відповідач безпідставно у добровільному порядку не надає згоди на виїзд дітей за межі України й відповідно таку свою відмову жодними вагомими аргументами не обґрунтовує. У звязку із тим, що відповідач перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів малолітніх дітей, просила надати дозвіл на виїзд за межі України в країни: Італія, Польща, Австрія та Німеччина неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у її супроводі, без дозволу (згоди) та супроводу їх батька [PERSON] на період з серпня 2016 року по серпень 2017 року. Дозволити їй виготовляти документи для виїзду неповнолітніх дітей за кордон. Також допустити негайне виконання рішення суду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала та підтвердила викладені в ньому обставини. Просила задовольнити його у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Надав до суду письмові заперечення, в яких просив у задоволенні позову відмовити. Під час розгляду справи представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечував щодо задоволення позову. Пояснив, що його довіритель на даний час перебуває на роботі за кордоном. Однак позивачка чинить [PERSON] перешкоди у спілкуванні з дітьми, настроює їх проти нього. Більше того, 2015 року під час його тимчасового перебування в м.Чернівцях, [PERSON] переховувала від нього дітей. Враховуючи те, що у позивачки є інший чоловік, а також неприязні відносини, які склалися між сторонами, його довіритель вважає, що позивачка має намір виїхати за межі України, без наміру повернутися назад. Просив у задоволенні позову відмовити. Справа слухалась у відсутність представників третіх осіб Органу опіки та піклування, в особі Служби у справах дітей Сторожинецької районної державної адміністрації Чернівецької області та Сторожинецького районного сектору Управління Державної міграційної служби в Чернівецькій області, які в судове засідання не зявилися, незважаючи на те, що належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Від начальника Служби у справах дітей Сторожинецької районної державної адміністрації Чернівецької області [PERSON] надійшла до суду заява про слухання справи у його відсутність. Просив позов задовольнити. Заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, однак підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного: Так, судом встановлено, що сторони з 17 вересня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 26 жовтня 2015 року шлюб між ними розірвано (а.с.9-10). Від подружнього життя у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.6-7). Як убачається з матеріалів справи, малолітні діти сторін проживають разом із позивачкою за адресою м.Сторожинець вул.Чаплигіна, 51/45 та знаходяться на її утриманні та вихованні (а.с.11-14). Згідно довідки розрахунку, виданої відділом державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції №422/34 від 25.05.2016р., відповідач ухиляється від сплати аліментів, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 16\~826 грн. (а.с.11). Із досліджених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що малолітні [PERSON] та [PERSON] часто хворіють на гострі респіраторні вірусні інфекції, бронхітом, у звязку із чим знаходяться на обліку в сімейного лікаря та потребують санаторно-курортного оздоровлення (а.с.8-9). За таких обставин, позивачка має намір оздоровити діток та зїздити з ними на море за межі території України, а саме до Італійської Республіки, де проживає її матір (а.с.33-38). Разом з тим, відповідач добровільному порядку згоди на виїзд дітей за кордон на оздоровлення та відпочинок разом із нею не надає, у звязку із чим вона змушена була звернутися до суду із відповідним позовом. Частинами 7, 8 ст.\~7\~СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної [PERSON] РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від тою, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.\~150, ч.ч.1, 2 ст.\~155 СК України\~батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. У\~статті 141 СК України\~визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Згідно вимог ч. 3\~ст. 313 ЦК України\~фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 2\~ст. 3\~\~Закону України\~\~ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»\~передбачено, що\~\~Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону\~та інших законів України. Зокрема, відповідно до ч. 2\~ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»\~оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього\~Закону\~право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Крім того, відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, зокрема згідно із п. 4 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Отже, законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном. Як було встановлено судом, позивачка [PERSON] має намір виїхати разом із малолітніми дітьми з метою їх оздоровлення та загального розвитку в Італію, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може, як і не може оформити необхідні документи. При цьому суд не приймає як доказ для відмови в задоволенні позовних вимог посилання відповідача в запереченнях та його представника в судовому засіданні на те, що позивачка [PERSON] має намір виїхати за кордон на постійне місце проживання, оскільки доказів на підтвердження вказаного ними суду не надано. Крім того надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження існування джерела небезпеки для дітей під час подорожі, а також доказів того, що такий відпочинок дітей суперечитиме їх інтересам, а тривалість перебування дітей за кордоном може порушувати його права на спілкування з дітьми. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дітей за межі України відповідає їх інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди батька, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати позивачці дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача їх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], а також надати дозвіл для виготовлення необхідних документів для виїзду. При цьому, виходячи з того, що чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу одного з батьків лише одноразово, із визначенням його початку і закінчення, суд вважає, що позивачці слід надати дозвіл на виїзд з дітьми до Італійської Республіки через країни Польщі, Австрії та Німеччини на період з 31 серпня 2016 року по 31 січня 2017 року, оскільки вказаний період є достатнім для оздоровлення та відпочинку дітей. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню документально підтверджені понесені нею витрати по сплаті судового збору Також, суд вважає, що вимога позивачки щодо негайного виконання рішення суду є безпідставною та задоволенню не підлягає, виходячи з наступного: Так, негайне виконання рішення суду до набрання ним законної сили є винятком із загального правила, а тому допускається лише у випадках, зазначених у законі. Стаття 367 ЦПК України містить вичерпний перелік справ, у яких суд допускає негайне виконання судового рішення та який не підлягає розширеному тлумаченню. Зокрема, суд допускає негайне виконання судових рішень у справах про: стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць; присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника; відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала; розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб; примусову госпіталізацію чи продовження строку примусової госпіталізації до протитуберкульозного закладу; встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1, 2 і 3 частини першої цієї статті. Отже, враховуючи те, що позивачкою не заявлялися позовні вимоги щодо вирішення будь-якого спору, вказаного в ст.367 ЦПК України, суд приходить до переконливого висновку, що рішення суду підлягає виконанню з моменту набрання ним законної сили (ст.ст.14,223 ЦПК України). На підставі наведеного та

Outcome: partial