Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті громадянина України - [PERSON], [INFO], уродженки деревні Тулага Уренського району Горківської області, яка померла [INFO] року в м. Красний Луч м. Вахрушеве Луганської області, Україна, причина смерті - дисциркуляторна енцефалопатія 3, атеросклероз судин головного мозку 3, на час смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що [INFO] в м. Хрустальний Луганської області померла її мати - [PERSON], [INFO], про що на окупованій території України, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, лікувальним закладом видане лікарське свідоцтво про смерть. При зверненні до Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного ГТУЮ у Луганській області, для реєстрації смерті [PERSON], заявник отримала відмову в реєстрації смерті, де їй порадили звернутися до суду. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно їй для отримання свідоцтва про смерть. Заявник та представник заявника в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, до суду надали заяви про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги просять задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи без участі представника. Враховуючи клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 11.07.2018 за вих. №4967/17.10-138 представнику заявника відмовлено в державній реєстрації смерті [PERSON] за наданим представником заявника документом на підтвердження смерті останньої, оскільки пред'явлене свідоцтво про смерть видане медичним закладом, який розташовано на території непідконтрольній українській владі, що ставить під сумнів легітимність оформлення лікарського свідоцтва про смерть закладами охорони здоров'я, органами, установами, організаціями, місцем розташування яких є населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого 01 грудня 1999 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, заявник - [PERSON], [INFO], уродженка селища Желізнодорожне Уремського району Горківської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого 12 листопада 2001 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженка деревні Тулага Уренського району Горківської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Як вбачається з матеріалів справи, заявник [PERSON] є донькою [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого 29 квітня 1955 року Михайлівською сільською радою Уренського району Горківської області, свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого 12 червня 1976 року відділом ЗАГС міста Красний Луч Ворошиловградської області. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №129, видане 31 травня 2017 року медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно вказаного лікарського свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], померла [INFO] року в м.Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, причина смерті: дисциркуляторна енцефалопатія 3, атеросклероз судин головного мозку 3. Згідно довідки про причину смерті №129 від 31.05.2017 [PERSON], померла [INFO] року у віці 94 років, причина смерті - дисциркуляторна енцефалопатія 3, атеросклероз судин головного мозку 3. Також на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником до матеріалів справи додано дві копія фотокартки з кладовища, накладну №4601 від 31.05.2017. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла [INFO], підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved