Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який у подальшому уточнила та зазначила, що вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані її племінник- [PERSON] та його син - [PERSON] , [INFO] , але не проживають у вказаній квартирі з квітня 2015 року. [PERSON] вже давно не користується квартирою, проживає більше 4 років в м. Запоріжжі. Його син [PERSON] , проживає зі своєю матір`ю в [ADDRESS] . Позивач самостійно утримує квартиру, оплачує комунальні послуги від кількості зареєстрованих осіб у квартирі. Реєстрація відповідачів у належній їй квартирі здійснює перешкоди у розпорядженні власністю. Тому позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстрації місця проживання вказаних осіб. Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 27.03.2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, у якій роз`яснено відповідачам, право подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Відзив на позов від відповідачів до суду не надходили. У судовому засіданні представник позивача адвокат Кара Р.Т. на задоволенні позову наполягає. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, по невідомій суду причині, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином шляхом оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - http://court.gov.ua/sud0819 в розділі «Виклики до суду»: https://or.zp.court.gov.ua/sud0819/gromadyanam/viklikinew1/813950/. Представник третьої особи, Ради опіки та піклування при виконавчому комітеті Оріхівської міської ради Запорізької області, у судовому засіданні щодо вирішення справи поклався на розсуд суду. Зазначила, що на засіданні органу опіки та піклування під час вирішення питання щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] комісія заперечувала щодо задоволення позову, оскільки неповнолітній не має житла. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема у статті 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] ., що підтверджується договором дарування, посвідченого 21.12.2004 року приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Демидьонок О.М., зареєстрованого в реєстрі № 2510, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.01.2005 року, №6242930 та технічним паспортом, виготовлений Пологівським державним комунальним підприємством «Імпульс». Згідно довідки центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Оріхівської міської ради Запорізької області від 25.03.2019 року №13-22/50, довідки КП «Оріхівський комунальник» Оріхівської міської ради №339 від 16.03.2016 року [PERSON] , [INFO] , та його син - [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту обстеження приміщення №95 та акту обстеження приміщення [ADDRESS] адресою [ADDRESS] за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та його син - [PERSON] , [INFO] , але не проживають з квітня 2015 року. [PERSON] проживає разом із своєї матір`ю у м. Запоріжжі. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідачі по справі не проживають за спірною адресою з 2015 року. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням у зв`язку з тим, що останні за зареєстрованою адресою не проживають. Відповідач не здійснює плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участь у спільному побуті. Всі комунальні послуги позивач сплачує сама. Заборгованості щодо комунальних послуг не має, що підтверджується довідками КП «Житлосервіс» від 26.02.2019 року, ТОВ «ЗапоріжгазЗбут», КП «Оріхівський водоканал», ТОВ «Запоріжжяелектропостачання».Реєстрація відповідачів перешкоджає їй користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Разом із цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Водночас відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про позбавлення права користування житловим приміщенням. Як самостійний спосіб захисту порушеного права за змістом ст. 16 ЦК України вимога про зняття з реєстраційного обліку не підлягає застосуванню, оскільки зняття з реєстрації нерозривно пов`язане з правом на житло і залежить від вирішення питання про житлові права сторін, які регулюються нормами ЖК України та ЦК України. І тільки після вирішення житлових прав зняття з реєстрації підлягає вирішенню органом, що передбачений Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і не відноситься до повноважень суду. Тому в частині зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] необхідно відмовити. Позивач, свої вимоги щодо визнання неповнолітнього [PERSON] ,таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , обґрунтовувала також тим, що до досягнення дитиною 10 років її місце проживання може бути зареєстроване лише за місцем проживання батьків (або одного з них); місце проживання дитини віком від 10 до 14 років може бути зареєстроване або за місцем проживання батьків (одного з них), або в іншому місці за домовленістю між дитиною та батьками; дитина віком від 14 років самостійно обирає і реєструє місце свого проживання. На момент розгляду справи в суді [PERSON] , [INFO] , виповнилося 9 років. Згідно із частинами третьою, четвертою, шостою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно відповіді центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Оріхівської міської ради Запорізької області від 10.10.2019 року №03-12/123 батьки не зверталися до виконавчого комітету, як органу опіки та піклування, із заявою про визначення місця проживання дитини [PERSON] . Таким чином, надати висновок щодо втрати права користування житловим приміщенням не має підстав. Згідно з вимогами ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей передбачено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судових орган визначає, чи має достатньої інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності. Вимогами ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Встановлено, що представник органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Оріхівської міської ради Запорізької області заперечував проти визнання неповнолітньою [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою, оскільки вказане призведе до порушення права дитину на житло. Встановивши, що визнання неповнолітньої дитини такою, що позбавлена права користування житловим приміщенням позбавить її права на жило та те, що позивач не обґрунтував яким чином реєстрація неповнолітнього перешкоджає йому в реалізації свого права користування квартирою, враховуючи вимоги законодавства щодо найкращого забезпечення інтересів дитини та недопустимість порушення зокрема житлових прав неповнолітнього, суд вважає, у задоволенні позову в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] необхідно відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає вирішенню питання судових витрат.

Outcome: partial