Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON], [INFO], та стягнення із [PERSON] аліментів на її утримання у розмірі 920 грн. щомісячно. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 12 лютого 2011 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON] У шлюбі в сторін народився син - [PERSON]. Після подій 2014 року, що відбувались у країні, [PERSON] з дитиною перетнула кордон із Кримом, після чого будь-який зв'язок з відповідачем припинився. 11 серпня 2015 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області стягнуто з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] Згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. 30 вересня 2017 року позивач зареєструвала шлюб із [PERSON], у зв'язку з чим змінила прізвище на «[PERSON]». Відповідач не цікавиться станом здоров'я чи потребами дитини, не надає жодної фінансової чи іншої допомоги, тому позивач просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON], [INFO], а також стягнути із [PERSON] аліменти на її утримання у розмірі 920 грн. щомісячно. [PERSON] вважає, що має право на отримання аліментів від відповідача в розмірі Ѕ прожиткового мінімуму на особу працездатного віку, а саме 920 грн. щомісячно до досягнення непрацездатного віку. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Згідно ухвали суду від 20 лютого 2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності. Позовні вимоги підтримує, просить задовольнити їх в повному обсязі. З приводу ухвалення судом заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, відзиву не подав. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. За вказаних обставин, з підстав, визначених ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення частково. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони по справі з 12 лютого 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 серпня 2015 року (справа № 607/12936/15-ц) розірвано. У шлюбі в колишнього подружжя народився син - [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 24 квітня 2012 року, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі. Як слідує із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30 вересня 2017 року, виданого Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, 30 вересня 2017 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON], у зв'язку з чим змінила прізвище на «[PERSON]». Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 10 від 09 січня 2019 року затверджено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Як слідує із висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON], [INFO], органом опіки та піклування розглянуто позовну заяву та матеріали цивільної справи №607/13783/18, яка надійшла із Тернопільського міськрайонного суду за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та відповідні документи. Встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] від спільного шлюбу [INFO] народився син [PERSON]. Шлюб між подружжям розірвано 15 жовтня 2015 року. Мати дитини [PERSON] повідомила, що після подій 2014 року у Криму переїхала проживати у м. Тернопіль та запропонувала також переїхати батькові дитини [PERSON], на що отримала відмову. Після перетину кордону зв'язок з батьком дитини обірвався, [PERSON] з 2014 року жодним чином не намагався налагодити контакт з сином та брати участь у його вихованні. За час розгляду цивільної справи батько дитини жодним чином не намагався налагодити контакт з сином. Продовжував нехтувати батьківськими обов'язками, матеріально не допомагав, не телефонував, не вітав [PERSON] з днем народження. Відповідно до інформації Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 01 листопада 2018 року №51315 заборгованість у [PERSON] станом на 14 червня 2018 року по сплаті аліментів становить 42254,5 грн. Відповідно до висновку про проведення індивідуальної діагностичної роботи від 28 вересня 2018 року малолітній [PERSON] не відчуває потреби у спілкуванні з біологічним батьком. Дитина визнає за вітчимом роль батька. Інформація ТСЗШ І ступеня повного дня з поглибленим вивченням іноземних мов від 09 листопада 2018 року №124 підтверджує той факт, що за період навчання [PERSON] у школі батько [PERSON] не брав участі у шкільному житті дитини, не цікавився навчальними досягненнями та вихованням, не відвідував батьківські збори. До школи приводила і забирала сина матір. Інформація ТОГО Федерація панкратіону Тернопільської області від 30 листопада 2018 року №11/01 підтверджує той факт, що за час відвідування секції малолітнім [PERSON], його батько [PERSON] жодного разу не цікавився досягненнями сина. На заняття [PERSON] приводила і забирала матір. Інформація КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» від 09 листопада 2018 року №1145 підтверджує той факт, що під час спостереження в лікарів-педіатрів поліклініки КНП «ТМДКЛ» батько дитини жодного разу на прийом до лікаря з дитиною не звертався та станом здоров'я дитини не цікавився. Батько дитини [PERSON] на засідання комісії жодного разу не з'явився та не повідомив причини своєї відсутності, не надіслав жодних письмових пояснень. Також не звертався в службу у справах неповнолітніх та дітей щодо участі у вихованні сина шляхом встановлення графіку побачень з малолітнім [PERSON]. Зазначені факти, як кожен окремо так і в сукупності свідчать, що [PERSON] не виконує обов'язки щодо виховання та утримання дитини, свідомо нехтує ними та самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Враховуючи викладене, захищаючи інтереси дитини, беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. За встановлених судом обставин до виниклих між сторонами правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України Суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз'яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Судом беззаперечно встановлено, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не надає добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини та має заборгованість зі сплати аліментів. У 2014 році відповідач припинив спілкування з сином та з того часу не намагався налагодити з ним контакт, що слідує зі змісту висновку органу опіки та піклування. А тому, з огляду на вищевказане, суд вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В частині позовних вимог про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] суд відмовляє з наступних підстав. Відповідно до ст. 76 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу. Якщо на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п'ять років, вона, він матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менш як десять років. Якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. Як вбачається із рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області (справа № 607/12936/15-ц) шлюб між сторонами розірвано 11 серпня 2015 року, тобто з дня розірвання шлюбу між сторонами минуло більше трьох років. Крім цього позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував, що існують інші обставини, передбачені ст. 76 Сімейного кодексу України, при настанні яких відповідач мав би сплачувати аліменти на її утримання. Відтак, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів у зв'язку з їх безпідставністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial