Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою до [PERSON], мотивуючи вимоги тим, що 09.06.2012р. вона з відповідачем зареєструвала шлюб, від якого мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], але з листопада 2013 року вони припинили шлюбні стосунки, позивачка з сином переїхала проживати до своїх батьків, з того часу вони проживають окремо. Позивачка вказує, що шлюб з відповідачем виявився невдалим, сімейне життя з ним не склалось через те, що в їхніх стосунках немає взаємопорозуміння та взаємної поваги, що породжувало сварки, під час яких відповідач ображав її та принижував людську гідність, а тому позивачка остаточно переконалася, що сім'ю зберегти неможливо, у зв'язку з чим звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб та визначити місце проживання сина біля неї до його повноліття (а.с.3). Позивачка в судове засідання не з'явилася, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, згодна на ухвалення заочного рішення, справу просила розглянути за її відсутності (а.с.25). Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.17, 22, 24), про причини своєї неявки суд не повідомив, письмове заперечення проти позову, а також заяву про розгляд справи за його відсутністю не надав. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Також ч.1 ст.224 цього Кодексу встановлено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, враховуючи повторну неявку відповідача, повідомленого належним чином, згоду позивачки на ухвалення заочного рішення та вищенаведені положення закону, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів з постановленням заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Встановлено, що [PERSON], який народився [INFO] в м.Первомайськ, Миколаївської області, і [PERSON], яка народилася [INFO] в смт.Саврань, Савранського району, Одеської області, зареєстрували шлюб 09.06.2012р., про що в Книзі реєстрації шлюбів 2012 року червня місяця 09 числа зроблено відповідний актовий запис за №20; прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON], дружини - [PERSON], що підтверджуєтьсяСвідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Савранського районного управління юстиції Одеської області 09.06.2012р. (а.с.4). У шлюбі у подружжя [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] (а.с.6). Як вбачається з позовної заяви подружжя [PERSON] і [PERSON] з листопада 2013 року припинили сімейні відносини, проживають окремо, син проживає біля позивачки та знаходиться на її утриманні, на примирення позивачка категорично не згодна, подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має для неї істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Частиною 3 ст.105 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, враховуючи наведені положення закону, суд дійшов висновку, що заява позивачки про розірвання шлюбу відповідає її дійсній волі, подальше спільне життя подружжя [PERSON] та збереження їх шлюбу суперечило б інтересам позивачки, а тому перешкод для розірвання шлюбу суд не вбачає. Як встановлено ч.8 ст.235 ЦПК України, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Згідно ч.1 ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи, що позивачка не заявляла вимог щодо зміни її прізвища на дошлюбне, суд дійшов висновку, що після розірвання шлюбу вона надалі бажає іменуватися прізвищем «[PERSON]». Приймаючи до уваги ту обставину, що малолітній син [PERSON] проживає біля позивачки і відповідач проти цього не заперечує, суд дійшов висновку про згоду позивачки і відповідача щодо визначення місця проживання дитини біля позивачки (матері дитини), що відповідає приписам ч.1 ст.160 СК України. Суд роз'яснює, що згідно зі ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved