Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Гощанської селищної ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька. Свої вимоги мотивує тим, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 19.12.2017 розірвано. Від подружнього життя мають малолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . З моменту розлучення дитина проживає разом з нею та перебуває на повному її утриманні. Восени 2018 року вони з дочкою відпочивали та оздоровлювалися в Єгипті, оскільки на той час відповідач надав свою згоду на тимчасовий виїзд та поїздку дочки за кордон до Єгипту в період з 15 вересня 2018 року по 03 жовтня 2018 року. Вказує, що у 2019 році з відповідачем погіршились відносини та взагалі перестали спілкуватись, у зв`язку з чим протягом 2019 року зверталась до суду з метою отримання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без супроводу батька. За вказаних обставин позивачка з малолітньою дитиною здійснила дві поїздки на оздоровлення до моря в Єгипет та в країни Євросоюзу (м. Відень, Австрія). При цьому вказує, що у зв`язку з всесвітньою пандемією Covid-19, протягом 2020 року подорожували всередині країни. Оскільки на даний момент ситуація стабілізувалась, планує з дочкою у 2021-2022 році поїздки до моря, зокрема в Єгипет для відпочинку та оздоровлення. Окрім того зазначає, що дочка у 2021 року декілька разів хворіла простудними хворобами дихальних шляхів, тому вважає, що оздоровлення на морі необхідне для покращення здоров`я, оздоровлення та профілактики дихальних шляхів. Однак, зазначає, що відповідач вкотре відмовляється надати у передбачений законодавством дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини. Вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували відмову відповідача у наданні дозволу немає. Таким чином, на підставі вищенаведеного та посилаючись на норми права передбачені ст. ст. 313 ЦК України, постанова КМУ від 27.01.1995 №57, ст.ст. 7, 141, 150, 155 СК України, просить позов задовольнити і надати їй дозвіл на виїзд за кордон малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] в період з 01.08.2021 по 31.12.2022 та дозволити без згоди батька дитини [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] в період з 01.08.2021 по 31.12.2022. Відповідач відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 16 липня 2021 року вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Інші процесуальні дії по справі судом не здійснювалися. Позивач [PERSON] подала до суду заяву, у якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, та просить задовольнити, не заперечує проти розгляду справи у відсутність відповідача з постановленням заочного рішення. Відповідач [PERSON] ухвалу суду, копію позову з додатками до неї не отримав, у визначений судом термін ні відзиву на позов, ні письмових пояснень від відповідача до суду не надійшло. Про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, його виклик в судове засідання на 04.08.202021 здійснювався через розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України (http://court.gov.ua/). Від третьої особи Служба у справах дітей Гощанської селищної ради надійшли письмові пояснення по суті позову, в якому просять суд постановити рішення з урахуванням інтересів малолітньої [PERSON] , [INFO] . З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1ст.280 ЦПК України. Суд, встановивши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню зважаючи на таке. З оглянутого судом свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 767, зареєстрований Рівненським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області є [PERSON] та [PERSON] . Дитина зареєстрована та проживає з матір`ю [PERSON] . Згідно Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 19.12.2017, шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу, дитина проживає з позивачкою та знаходиться на повному її утриманні. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частин другої, четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами першою, другою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За вимогами статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. У пункті 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року № 367, в`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) дійшла висновку про те, що дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитини у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, за відсутності другого з батьків може бути наданий на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Окрім того, така ж позиція зазначається в постанові Верховного суду у справі справа № 766/3216/20 від 17 березня 2021 року. Таким чином, відсутність згоди відповідача, як батька малолітньої [PERSON] , на виїзд дитини за межі України обмежує права дитини на свободу пересування, соціального, культурного, середовища дитини а також її фізичний, духовний та моральний розвиток. Фактичні обставини даної справи свідчать про те, що відповідач не надає дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон в супроводі матері без належних на те підстав всупереч інтересам дитини і це надає право позивачу отримати дозвіл на тимчасовий виїзди її доньки разом з нею за кордон за відсутності згоди батька дитини на підставі рішення суду, для здійснення свого права та виконання обов`язку, як матері, що ґрунтується на повазі до прав дитини та її людської гідності. При цьому, бажання позивача отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон повністю узгоджується з її правами та обов`язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, та відповідає інтересам малолітньої дитини. Також слід зазначити, що ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Сприяючи забезпеченню якнайкращих інтересів дитини, суд приходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, оскільки виїзд дитини за кордон з метою оздоровлення за своєю метою позитивно впливатиме на її загальний розвиток, а тому позов підлягає задоволенню. Питання судових витрати позивачем не ставилось. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved