Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до ДП «НАК «Надра України» «Центрукргеологія» про стягнення невиплаченої заборгованості при звільненні з роботи, стягнення середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку з роботи та стягнення виплати компенсації за час затримки повного розрахунку. Свій позов обґрунтовує тим, що згідно наказу відповідача №144-к від 4 жовтня 2004 року вона була прийнята на посаду гідрогеолога 2-ої категорії екологічної партії, пізніше займала посаду начальника екологічної партії, де і працювала до 31 січня 2014 року. Звільнилася з роботи у зв'язку з виходом на пенсію, згідно з наказом №12-к від 31 січня 2014 року. При звільненні їй не були виплачені суми, що належать їй від підприємства. Згідно з довідкою відповідача від 8 грудня 2014 року сума заборгованості при розрахункових виплатах складає 45907 грн. 65 коп. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та ст. 1,2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» вказано, що якщо виплата зарплати затримується на один і більше календарних місяців роботодавець зобов'язаний нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати. В разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати без обмежень будь - яким строком (Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013). Просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість в сумі 99928 грн.97 коп., яка складається з заборгованості по розрахункових виплатах - 45907 грн. 65 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні - 44068 грн. 32 коп., компенсація за інфляційні - 9953 грн. В судовому засіданні, позивач, посилаючись на те, що відповідач 17 грудня 2014 року сплатив заборгованість в сумі 45907 грн. 65 коп. по заробітній платі та інших виплатах, яка існувала на день її звільнення, позовні вимог зменшила, просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні - 44680 грн. 38 коп., компенсація за інфляційні - 9372 грн. 53 коп. В судовому засіданні представник відповідача позову визнав частково, в частині стягнення компенсації втрати частини доходів в сумі 3884 грн. 08 коп. В задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні просив відмовити, оскільки позивач пропустила тримісячний строк звернення до суду. В своєму запереченні вказував на те, що 17 грудня 2014 року відповідач в повному об'ємі розрахувався з позивачем по заборгованості по заробітній платі, вихідній допомозі та компенсації за невикористані щорічні відпустки. У рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116,117,2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, початок перебігу якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Позивач повинен був звернутися до суду для стягнення саме середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи не пізніше 30 квітня 2014 року, щоб не пропустити позовні строки. Крім того вважає, що компенсація втрати частини доходу становить 3884 грн. 08 коп. Також зазначив, що неможливість розрахуватися з позивачем в повному обсязі в день звільнення не є виною відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Згідно з трудовою книжкою позивачки, з 4 жовтня 2004 року по 31 січня 2014 року вона працювала у відповідача на посаді гідрогеолога 2-ої категорії екологічної партії та начальника екологічної партії. Наказом відповідача від 31 січня 2014 року позивачка звільнена з роботи у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст.116 КЗпП України, відповідачу належало провести повний розрахунок з працівником в день звільнення - 31 січня 2014 року, чого зроблено не було. Як вбачається з розрахункового листка за січень 2014 року, заборгованість відповідача по сплаті належних позивачці сум при звільненні становить 48107 грн. 65 коп. Як вбачається з звіту про виплату заробітної плати за 1 травня 2013 року - 17 грудня 2014 року, заробітна плата в сумі 45907 грн. 65 коп. була виплачена позивачці 17 грудня 2014 року, що підтвердили в судовому засіданні сторони. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно п. 20 постанови ПВСУ №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Згідно з п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. На підставі викладеного суд погоджується з розрахунком середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні проведеного позивачкою за період з 31 січня 2014 року по 17 грудня 2014 року та згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 сума компенсації, що підлягає до стягнення, за невчасно виплачену заробітну плату складає 44 680 грн. 38 коп. Положенням статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Із роз'яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону і Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою КМУ від 20 грудня 1997 р. N 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 р. N 692 ), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Отже, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. З розрахунку, проведеного судом вбачається, що компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати становить 219 грн. 24 коп. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що відповідачем пропущено строк звернення до суду, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116,117,2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, початок перебігу якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Оскільки перебіг тримісячного строку розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, а на момент подачі позовної заяви до суду 11 грудня 2014 року відповідач не розрахувався з позивачем, суд вважає, що позивачем не пропущений тримісячний строк звернення до суду, а посилання представника відповідача на пропуск цього строку позивачем є безпідставним. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 44680 грн. 38 коп.компенсації за затримку розрахунку по заробітній платі та 219 грн. 24 коп. компенсації втрати частини заробітної плати, а всього 44899 грн. 62 коп. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, з відповідача, відповідно до ст. 88 ЦПК України, необхідно стягнути на користь держави 243 грн. 600 коп. судового збору. На підставі наведеного, Законів України «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» ст.ст. 116, 117, КЗпП ЦК України

Outcome: partial