Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду із цивільним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання укладеним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю за мотивів, що викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, заяву чи клопотання про перенесення розгляду справи не подавали, заперечень проти позову до суду не надали. Суд, дослідивши докази належного повідомлення відповідачів про час та місце розгляду справи, а також враховуючи, що позивач не заперечує щодо розгляду справи без участі відповідачів, прийшов до висновку про розгляд справи без участі відповідачів з постановленням заочного рішення по справі. Заслухавши пояснення позивача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що в липні 2013 року позивачем укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 396 кв.м., в тому числі у відповідача 1 площею 170 кв.м., у відповідачів 2 площею 226 кв.м. із цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» по [ADDRESS], з наміром придбання вказаної земельної ділянки у спільну часткову власність. Термін укладення основного договору було погоджено з відповідачами по справі до 15 грудня 2013 року. 10 грудня 2013 року [PERSON] одноосібно уклала з відповідачами доповнення до попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу, з огляду на те, що у [PERSON] та [PERSON] не була закінчена приватизація частини відчужуваної земельної ділянки загальною площею 330 кв.м. (площа, що мала бути придбана 226 кв.м.) та відмовою [PERSON] від придбання частки земельної ділянки. Свідоцтво на право власності на земельну ділянку площею 226 кв.м. було одержане [PERSON] та [PERSON] 26.02.2014 року, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний № витягу 18315113 від 26.02.2014). Пунктом 1.5. попереднього договору передбачалося, що відповідачі (продавці за попереднім договором) одночасно з передачею земельної ділянки зобов'язувались передати технічну документацію щодо поділу земельної ділянки в натурі (на місцевості). Оскільки позивач провела розрахунок за земельну ділянку в сумі 30 000 (тридцять тисяч) дол. США на виконання вимог п.1.4. попереднього договору та доповнення до вказаного договору суд вважає, що позивачем добросовісно виконані зобов'язання за вказаними правочинами і договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки є фактично укладеним. Межі відчуджуваної земельної ділянки загальною площею 396 м.кв по [ADDRESS] узгоджені з відповідачами в натурі (на місцевості), що підтверджується Додатками № 1, № 2, які є невід'ємною частиною до попереднього договору. Згідно ст.16 Цивільного кодексу України серед інших способів захисту цивільних прав є визнання права та примусове виконання обов'язку в натурі. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, для захисту порушених прав позивачів необхідно зобов'язати відповідачів виконати обов'язок в натурі, а саме: зобов'язати відповідачів укласти договір на умовах та порядку визначених попереднім договором. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 Цивільного кодексу України гарантоване право власника на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі відсутності документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади АРК, органу місцевого самоврядування можуть бути вирішені судом у випадках встановлених за домовленістю сторін або за законом Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved