Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЧР № 015121 від 01 листопада 2002 року, на підставі рішення Руськополянської сільської ради Черкаського району та області від 13 червня 2002 року № 2-5, позивачці належала на праві власності земельна ділянка площею 0, 1815 га на території [ADDRESS] суду від 03 липня 2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 08 жовтня 2008 року задоволено позовні вимоги [PERSON], визнано незаконним та скасовано рішення Руськополянської сільської ради від 13 червня 2002 року про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, що знаходиться за адресою [ADDRESS], визнано недійсним державний акт на вказану земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON], визнано за [PERSON] право власності на зазначену земельну ділянку. Вказані судові рішення були оскаржені позивачем до Верховного Суду України, відповідач [PERSON] не дочекавшись вирішення спору в касаційній інстанції, отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1815 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] серія ЯЗ № 190409. Ухвалою Верховного Суду України від 16 лютого 2011 року рішення Черкаського районного суду від 03 липня 2008 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 08 жовтня 2008 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Черкаського районного суду від 17 травня 2011 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], Руськополянської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку та визнання державного акту недійсним залишено без розгляду, у зв'язку з повторною неявкою позивача у судове засідання. 09 квітня 2010 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки з [PERSON] та [PERSON] в якому відчужив земельну ділянку, площею 0,1815 га, що розташована в [ADDRESS]. Рішенням Черкаського районного суду від 30.10.2012 року, яке набрало законної сили визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1815 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] серія ЯЗ № 190409 від 10.11.2008 року. В грудні 2012 року позивач вирішила зареєструвати своє право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , але їй було відмовлено в зв'язку з тим, що земельна ділянка має нових власників, а саме [PERSON] та [PERSON] Посилаючись на все викладене вище позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, в частині відчуження земельної ділянки, площею 0,1815 га, що розташована в [ADDRESS], укладений 09.04.2010 р. між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], скасувати державну реєстрацію про перехід права власності на земельну ділянку, стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати. В судовому засіданні представник позивача зменшила позовні вимоги, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, в частині відчуження земельної ділянки, площею 0,1815 га, що розташована в [ADDRESS], укладений 09.04.2010 р. між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати. Відповідачі: [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання повторно не з'явились, не повідомивши суд про причину неявки. Представник позивача не заперечувала щодо розгляду справи без участі відповідачів, які не з'явились, в заочному порядку відповідно до положень ст.224-226 ЦПК України. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЧР № 015121 від 01 листопада 2002 року, на підставі рішення Руськополянської сільської ради Черкаського району та області від 13 червня 2002 року № 2-5, позивачці належала на праві власності земельна ділянка площею 0, 1815 га на території [ADDRESS] суду від 03 липня 2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 08 жовтня 2008 року задоволено позовні вимоги [PERSON], визнано незаконним та скасовано рішення Руськополянської сільської ради від 13 червня 2002 року про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, що знаходиться за адресою [ADDRESS], визнано недійсним державний акт на вказану земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON], визнано за [PERSON] право власності на зазначену земельну ділянку. Вказані судові рішення були оскаржені позивачем до Верховного Суду України, відповідач [PERSON] не дочекавшись вирішення спору в касаційній інстанції, отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1815 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] серія ЯЗ № 190409. Ухвалою Верховного Суду України від 16 лютого 2011 року рішення Черкаського районного суду від 03 липня 2008 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 08 жовтня 2008 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Черкаського районного суду від 17 травня 2011 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], Руськополянської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку та визнання державного акту недійсним залишено без розгляду, у зв'язку з повторною неявкою позивача у судове засідання. 09 квітня 2010 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки з [PERSON] та [PERSON] в якому відчужив земельну ділянку, площею 0,1815 га, що розташована в [ADDRESS]. Рішенням Черкаського районного суду від 30.10.2012 року, яке набрало законної сили визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1815 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] серія ЯЗ № 190409 від 10.11.2008 року. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), а згідно ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою ст.203 ЦК України, а саме - зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до Рішення Черкаського районного суду від 30.10.2012 року, яке набрало законної сили визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1815 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] серія ЯЗ № 190409 від 10.11.2008 року. Відповідно ж до ч. 2 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З викладеного вище слідує, що [PERSON] незаконно набув право власності на земельну ділянку, площею 0,1815 га, що розташована в [ADDRESS]. Факт незаконності набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку виключає саму можливість відчуження права власності на ці землі іншій особі на законних підставах. Згідно ч.І, 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін або інша заінтересована особа може заперечити дійсність правочину на підставах, встановлених законом, та такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно ч. 5 п. 5 Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п, 5 постанови 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно ч.І. ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння [PERSON] всупереч вимогам законодавства, у осіб, на користь яких у подальшому було відчужено спірне майно, не виникло право власності, а укладені ними правочини є недійсними, тому вони не можуть бути підставою для виникнення будь-яких прав і обов'язків, з огляду на що всі юридичні факти, які виникли на підставі цього договору, не можуть вважатися такими, що виникли на законних підставах. Вищезазначена позиція викладена і в рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: в зв'язку з тим, що свідоцтво про право власності визнано недійсним, така особа не була законним власником нерухомості та не мала права на її відчуження, договір купівлі-продажу, за яким особа продала спірне нерухоме майно, необхідно визнати недійсним. З тих же підстав підлягають визнання недійсними і наступні договори відчуження як такі, що суперечать закону та порушують права позивача - рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.07.2012 у справі №6-2319св11. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе задовольнити зменшені позовні вимоги. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідним стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі в сумі 229,40 грн., по 76,47 грн. з кожного.

Outcome: approved