Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього на її користь аліменти на період навчання в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення позивачем двадцяти трьох років, тобто [INFO] . Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначила, що народилась [INFO] , її батьками є: [PERSON] та [PERSON] , які раніше перебували у зареєстрованому шлюбі, але на даний час мешкають окремо. Як вказала позивач, відповідно до рішень Нововодолазького районного суду Харківської області від 30 листопада 2012 року та від 07 листопада 2016 року з [PERSON] стягувались аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки - [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. [INFO] позивачу виповнилось 18 років та вона вступила до Харківського торговельно - економічного коледжу Київського національного торговельно - економічного університету, де навчається за денною формою, а тому потребує матеріальної допомоги. На даний час позивач мешкає разом із матір`ю, яка перебуває у скрутному матеріальному становищі та не має можливості самостійно утримувати її та забезпечувати належні умови для її навчання й задоволення щоденних потреб, у зв`язку з цим, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою від 09 вересня 2019 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомила. На електрону адресу суду представник позивача - адвокат Вдовічев О. І., який діє на підставі ордеру ДН № 063979 від 05 серпня 2019 року, направив заяву, яка була зареєстрована за вхідним номером 53/20-вх від 14 січня 2020 року, відповідно до якої просив зменшити позовні вимоги по справі з єдиним унікальним № 631/834/19 та стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення 23 років, тобто до [INFO] . Справу просив розглянути без участі позивача за наявними доказами. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання також не прибув, про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, через канцелярію суду відповідач надав заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 158/20-вх від 14 січня 2020 року, згідно якої зазначив, що визнає позовні вимоги [PERSON] частково та не заперечує проти стягнення з нього аліментів на її утримання у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів щомісячно. Розгляд даної справи просив провести за його відсутності, додавши до заяви копію паспорта громадянина України, копії свідоцтв про одруження та про народження дитини, довідку про склад родити та квитанції на перерахування грошових коштів. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Охочанською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] народилася [INFO] , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 22 серпня 2001 року зроблено відповідний запис за № 10. Згідно вказаного свідоцтва про народження батьками дитини є громадяни України: [PERSON] та [PERSON] . З матеріалів справи встановлено, що позивач зареєстрована та проживає разом з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання [PERSON] (номер витягу № 6347 - 792636 - 2017 від 07.09.2017 року, унікальний номер запису в Реєстрі 2001080203268) та копією паспорта громадянина України [PERSON] (сторінка 11). Відповідач зареєстрований та фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки про склад родини, виданої виконавчим комітетом Завальської сільської ради Кам`янець - Подільського району Хмельницької області 08 січня 2020 року за № 5. З копії рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 07 листопада 2016 року, яке набрало законної сили 17 листопада 2016 року, вбачається, що було ухвалено зменшити розмір аліментних зобов`язань, визначених рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 30 листопада 2012 року по справі № 2/2028/906/12, та стягнуто з [PERSON] , [INFO] , аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до копії довідки № 13 - 520 від 20 березня 2019 року, наданої Харківським торговельно - економічним коледжем Київського національного торговельно - економічного університету, встановлено, що [PERSON] дійсно навчається на 1 курсі, за рахунок державного замовлення факультету виробництва та харчових технологій, за денною формою. Термін закінчення навчання в коледжі 31 січня 2021 року. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (зі змінами та доповненнями). Відповідно до положень частини 1 статті 1 та частини 1 статті 2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обов`язків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом. Згідно із частинами 8 та 9 статті 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Приписами частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аналогічний обов`язок також закріплений й у статті 51 Конституції України. Крім того, частиною 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Що стосується обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, то останній встановлений положеннями статті 199 Сімейного кодексу України, яка мовить, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до частини 3 статті 199 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Пленум Верховного Суду України у пункті 20 своєї Постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно частини 1 статті 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При цьому, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (частина друга статті 200 Сімейного кодексу України). Положеннями частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Також слід відмітити, що Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Під час судового розгляду справи встановлено, що [PERSON] досягла віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років та продовжує навчання у Харківському торговельно - економічному коледжі Київського національного торговельно - економічного університету та у зв`язку з продовженням навчання потребує матеріальної допомоги. Отже, суд на підставі поданих сторонами доказів дійшов до висновку про необхідність стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, про що і не заперечує відповідач. Визначаючи розмір аліментів, що підлягає стягненню на утримання повнолітньої доньки, суд також приймає до уваги, що відповідач, [PERSON] , 15 червня 2017 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Від даного шлюбу [INFO] у [PERSON] народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 15 серпня 2017 року Охоченською сільською радою Нововодолазького району Харківської області. З копії довідки про склад родини, виданої виконавчим комітетом Завальської сільської ради Кам`янець - Подільського району Хмельницької області 08 січня 2020 року за № 4 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , проживає у [ADDRESS] та має на утриманні сина - [PERSON] , 2017 року народження. З огляду на вищевикладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позивач проживає разом із матір`ю, дійсно продовжує навчання у навчальному закладі на денному відділенні, у зв`язку з чим, безсумнівно, має майнові витрати, що пов`язані безпосередньо з проїздом та забезпеченням вирішення всіх побутових питань. Доказів, що свідчили б про відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу доньці, яка продовжує навчання, у спростування зазначеного відповідачем суду не надано. Крім того, з урахуванням положень частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України, суд бере до уваги заяву відповідача про часткове визнання позовних вимог [PERSON] та наявність й нього на утриманні малолітнього сина. Враховуючи викладене, при визначенні розміру аліментів, суд враховує, що утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання є рівною мірою обов`язком, як матері так і батька. Приймаючи до уваги, що позивач є матеріально малозабезпеченою, продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, а батько має можливість надати доньці матеріальну допомогу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. При цьому слід відмітити, що право повнолітньої дитини на утримання від батьків діє протягом її навчання і до 23 років. В разі припинення навчання раніше досягнення цього віку, дитина втрачає право на утримання, що прямо зазначено у частині 2 статті 199 Сімейного кодексу України, яка мовить, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання. А тому позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів до 23 років слід задовольнити частково, зазначивши, що аліменти підлягають стягненню до закінчення навчання, але не більше ніж досягнення позивачем двадцяти трьох років. Щодо вимоги позивача про застосування мінімальної межі розміру аліментів - 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, слід зазначити наступне. Стаття 201 Сімейного кодексу України передбачає поширення на відносини по утриманню між батьками і повнолітніми дочкою, сином норм статей 187, 189 -192 і 194 -197 цього кодексу, які регулюють відносини по утриманню дитини. Положеннями статті 201 Сімейного кодексу України не передбачено застосування вимог статті 182 цього Кодексу для визначення мінімального граничного розміру аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Відсилання у статті 200 Сімейного кодексу України до вимог статті 182 Сімейного кодексу України стосується лише врахування судом тих обставин, які мають істотне значення та впливають на розмір аліментів та закріплені у частині 1 статті 182 Сімейного кодексу України. Таким чином, визначення розміру аліментів з урахуванням нижньої межі - 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку передбачено нормами Сімейного кодексу України, які регулюють обов`язки батьків утримувати неповнолітніх дітей. Враховуючи зазначене, позовні вимоги [PERSON] в частині визначення розміру аліментів з урахуванням 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не підлягають задоволенню. Враховуючи положення частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України суд вважає, що аліменти з відповідача необхідно стягувати з дня звернення позивача до суду, тобто починаючи з 20 серпня 2019 року. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати слід покласти на відповідача в порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі приписів частини 1, абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. [PERSON] звернулася до суду з позовом 20 серпня 2019 року. Абзацом 3 статті 7 Закону України № 2629-VІІІ від 23.11.2018 року «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 1 січня 2019 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 1921 гривня, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок, виходячи з розрахунку: 1921 гривень х 0,4 = 768,40 гривень. Отже, ухвалюючи рішення та задовольняючи позовні вимоги [PERSON] , суд вважає, що з відповідача слід стягнути в доход держави судовий збір у сумі 768 гривень 40 копійок. Також суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України. З огляду на вище викладене,

Outcome: partial