Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що за договором купівлі-продажу, укладеним 19 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованим в Державному реєстрі правочинів під №1836, квартира [ADDRESS] продана відповідачем за грошові кошти у розмірі 41029,00 грн. Гроші від продажу квартири позивач до теперішнього часу від відповідача не отримала. Відповідач відмовляється повернути зазначені грошові кошти, а також спілкуватися із позивачем. Раніше позивачка зверталася до суду з позовом про визнання правочину недійсним щодо продажу спірної квартири, але 13 вересня 2012 року апеляційним судом Донецької області винесено рішення, яким апеляційна скарга [PERSON] та її представника [PERSON] задоволена частково, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 червня 2012 року скасовано. Позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог до [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 20 лютого 2013 року касаційна скарга позивача на рішення апеляційного суду Донецької області від 13 вересня 2012 року відхилена, а вказане рішення залишено без змін. Тому вважає, що цим рішенням встановлена законність продажу вищевказаної квартири і відповідачка повинна передати їй гроші від цієї угоди. Просила зобов'язати відповідачку повернути грошові кошти у розмірі 41029,00 грн., які вона отримала від покупця за продаж квартири. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON], про стягнення суми боргу - задоволено. Зобов'язано [PERSON] повернути [PERSON] грошові кошти у розмірі 41029,00 грн. від продажу квартири [ADDRESS]. З рішенням суду не погодилась [PERSON] та подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити. В обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначає, що рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, судом не проаналізовано всі докази по справі та не надана оцінка у відповідності з чинним законодавством. Вказує, що довіреністю не передбачено передачу грошей, отриманих від продажу квартири, та зазначає, що гроші від продажу передавала [PERSON] у присутності [PERSON], але в силу похилого віку не вимагала від неї розписку. Також, просить застосувати строки позовної давності, оскільки вважає, що судом неправомірно їх поновлено, а переривання строку у даному конкретному випадку не мало місце. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та просив скаргу задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю і з доводами апеляційної скарги не погодилася, просила її відхилити. Третя особа в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить отримання ним рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю позивача та третьої особи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що за договором доручення - довіреністю від 11 лютого 2009 року посвідченому приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованому в реєстрі за №781, позивач уповноважила [PERSON] продати, обміняти, здавати в оренду, передавати в заставу належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] (а.с. 42). Згідно договору купівлі-продажу від 19 травня 2009 року [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], продала [PERSON] вказану квартиру за 41029, 00 грн. І згідно п. 4 ж цього договору купівлі-продажу вказану грошову суму представник продавця одержала ще до підписання договору купівлі-продажу (а.с. 43-44). Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] та поновляючи їй строк позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є жінкою похилого віку (82 роки), одинокою, проживає в сільській місцевості, хворіє, не має можливості самостійно пересуватись на значну відстань, малозабезпеченою, що позбавляло її можливості на залучення представника для надання правової допомоги. Факт передачі грошей не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки відповідачем не було надано жодного доказу, тому суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та зобов'язання повернення відповідачем позивачці грошової суми в розмірі 41029,00 грн. за договором доручення. Проте, з таким висновком суду не можна повністю погодитися, тому що він не відповідає обставинам справи та закону. Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Відповідно до вимог ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Згідно ст. 1004 ЦК України повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Відповідно до вимог ст. 1005 ЦК України повірений повинен виконати дане йому доручення особисто. Згідно із ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи,якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Відповідно до ст.1007 ЦК України довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Статтею 1008 ЦК України передбачено, що договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі:1) відмови довірителя або повіреного від договору; 2) визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; 3) смерті довірителя або повіреного. Як вбачається із матеріалів справи 11 лютого 2009 року позивач своє довіреністю уповноважила відповідача [PERSON] розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в оренду, передавати в заставу в забезпечення власних зобов'язань тощо) на умовах їй відомих, належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. 19 травня 2009 року зазначена квартира була відповідачем продана та нею отримані за договором грошові кошти. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд першої інстанції, постановивши рішення про зобов'язання повернення грошових коштів від продажу квартири, виходив саме з того, що довіреністю позивача обумовлено обов'язок та порядок повернення цих коштів. Відповідно до ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захищенням свого особистого майнового права. Способами захисту цивільних прав може бути зокрема примусове виконання обов'язку в натурі. Як роз'яснив пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» у п. 13 в резолютивній частині має бути зазначено розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні. Тобто, суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував ці вимоги закону та помилково зобов'язав відповідача повернути грошові кошти, а не стягнув їх. Крім того, у вступні частині рішення суд першої інстанції зазначив предмет позовних вимог - стягнення суми боргу, але це не є борг. Це є правовідношення, що випливають з договору доручення. Виходячи з цього, [PERSON], як повірена за дорученням, свого імперативного обов'язку, що встановлений безпосередньо законом, після пред'явлення вимоги не виконала, грошові кошти, отримані за договором купівлі-продажу квартири, позивачу не передала, тобто не виконана приписи п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України за яким повірений зобов'язаний передати все одержане за договором довірителеві. Тому апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона передавала гроші, отримані від продажу квартири. Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. При цьому ч. 4 ст. 10 ЦПК України на суд покладено обов'язок сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст.129 Конституції України). Посилання апелянта на те, що судом неправомірно застосовані строки позовної давності є недоречним, тому що позивачеві достовірно стало відомо про порушення її прав та інтересів лише з вересня 2012 року, з часу ухвалення рішення апеляційним судом про відмову у задоволенні її позову про визнання недійсним договору куплі-продажу спірної квартири. За таких обставин строк звернення до суду нею не пропущений. Аналізуючи вище викладене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено вимоги матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому рішення суду на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: partial