Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом як представник за договором про надання правової допомоги в інтересах [PERSON] (далі Позивач) до [PERSON] (далі Відповідач), третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон без згоди батька. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 12 січня 2012 року, від якого народилася донька, [PERSON], [INFO], яка проживає з Позивачем та перебуває на її повному утриманні та вихованні. Рішенням Рахівського районного суду від 19 вересня 2016 року було розірвано шлюб між сторонами. На даний час Позивач має можливість відвести доньку на відпочинок за кордон, однак виготовити проїзний документ для дитини та перетнути кордон для неї є не можливим, оскільки батько дитини не надає нотаріальну згоду на виготовлення таких, при цьому свою відмову в наданні згоди відповідач не обґрунтовує та не мотивує, на телефонні дзвінки не реагує та уникає будь-якого спілкування. Оскільки виїзд за кордон дитини, відповідає її інтересам, а вирішити даний спір без винесення відповідного судового не можливо, тому Позивач звертається з даним позовом для захисту прав й інтересів дитини та просить надати дозвіл на виготовлення проїзного документа дитини (закордонного паспорта для дитини) виїзду за Державний кордон України дитини, [PERSON], [INFO], мешканки [ADDRESS] до досягнення нею 16-річного віку без згоди та супроводу батька, [PERSON], до таких країн: Угорщини, Словацької Республіки, Чеської Республіки, Республіки Польщі, Румунії, Республіки Болгарії, Чорногорії, Республіки Хорватії, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Республіки Білорусь, Російської Федерації, Федеративної Республіки Німеччини в супроводі матері [PERSON], [INFO], а також в супроводі інших осіб, уповноважених нею, які будуть забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну дитини, з метою лікування, відпочинку, оздоровлення. Представник Позивача, [PERSON] 16.06.2017 року надала суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначила, що при подачі позову до суду нею було допущено описку в прохальній частині позовної заяви, де, зокрема, просила надати дозвіл на виїзд дитини в супроводі матері [PERSON], [INFO], замість [PERSON], [INFO], про що свідчать всі документи, які додані до позовної заяви. Отже, просить надати дозвіл на виготовлення проїзного документа дитини (закордонного паспорта для дитини) виїзду за Державний кордон України дитини, [PERSON], [INFO], мешканки [ADDRESS] до досягнення нею 16-річного віку без згоди та супроводу батька, [PERSON], до таких країн: Угорщини, Словацької Республіки, Чеської Республіки, Республіки Польщі, Румунії, Республіки Болгарії, Чорногорії, Республіки Хорватії, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Республіки Білорусь, Російської Федерації, Федеративної Республіки Німеччини в супроводі матері [PERSON], [INFO], а також в супроводі інших осіб, уповноважених нею, які будуть забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну дитини, з метою лікування, відпочинку, оздоровлення. В судовому засіданні представник Позивача, [PERSON], позовні вимоги підтримала та наполягала на задоволенні позову. Відповідач, [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився. Заяв про розгляд справи без його участі суду не надавав, причина його неявки суду невідома. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, згідно з вимогами ст. 169 ч.4 ЦПК України, на підставі наявних у справі даних та доказів. Представник органу опіки та піклування Рахівської РДА Кокіш О.П. вважає на доцільне заяву [PERSON] задовольнити, оскільки поїздка за кордон на відпочинок та оздоровлення відповідає інтересам малолітньої дитини [PERSON] Заслухавши представника Позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи й вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 січня 2012 року. Рішенням Рахівського районного суду від 19.09.2016 року, яке набуло законної сили 30.09.2016 року, шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку, [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] проживає разом з матір'ю, [PERSON] та перебуває на її утриманні та вихованні. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція), яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, та є складовою її правової системи згідно зі статтею 9 Конституції України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції передбачає, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Стаття 11 Конвенції покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. З цією метою Держави-учасниці Конвенції сприяють укладанню двосторонніх або багатосторонніх угод чи приєднуються до чинних угод. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Отже, відсутність офіційної реєстрації шлюбу або розірвання зареєстрованого шлюбу жодним чином не впливають на обсяг батьківських прав батька, оскільки такі права обумовлені не фактом одруження, а фактом походження дитини від батька та їх спорідненості. Принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (ст. 51). Вказані положення знайшли своє втілення також і у нормах Сімейного кодексу України (далі СК). Так, відповідно до ч. ч. 5 та 6 ст. 7 СК учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини полягає у тому, що всі питання, які стосуються дитини, вирішуються за їх згодою. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року визначає, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України (далі Правила), затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 р. N 57, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Пункт 4 Правил встановлює, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Отже, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених вище норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Такий правовий висновок висловив Верховний Суд України у Постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц та Вищий спеціалізований Суд з розгляду цивільних і кримінальних справ 16 березня 2016 року справа №6-33303ск15 та 10 лютого 2016 року справа №6-32509ск15. Зазначене визначено й у Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція), де вживаються поняття «право піклування» і «право доступу», тлумачення яких обмежено виключно цілями Конвенції. Так, право піклування означає сукупність прав, які стосуються турботи про дитину, зокрема, право опікуна визначати місце проживання дитини. Право доступу включає право спілкуватися з дитиною, у тому числі переміщувати її на обмежений час в інше місце, ніж місце постійного проживання (ст. 5 Конвенції). Відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час в інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач у позовній заяві просить надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, без зазначення початку та закінчення періоду виїзду, тобто на невизначений термін, надаючи перелік країн фактично ставить Відповідача та суд у ситуацію, коли взагалі не відомо те, куди саме виїжджатиме дитина, та й мету виїзду зазначає відпочинок, оздоровлення та лікування, при цьому не додає жодних доказів того, що дитина хворіє та потребує будь-якого лікування чи покращення здоров'я, тощо. Позивач не надала й доказів того, що Відповідач не має певної міри матеріально надати таку можливість дитині, і лише вона як заявник може сприяти тому, що дитина відпочиватиме, лікуватиметься чи буде оздоровлюватися за кордоном, тобто з користю проведе поїздку. Розрахунок заборгованості по аліментах, наданий Позивачем, який був вчинений станом на 01 квітня 2017 року, суд не бере до уваги, оскільки такий не є свідченням належного повідомлення [PERSON] про відкриття виконавчого провадження та стягнення з нього аліментів, а отже не є доказом свідомого ухилення його від виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів та не є жодним чином належним доказом у даній справі. Крім того, Позивач не надала жодних доказів (копії направлених нею заяв, звернень тощо) ухилення Відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Таким чином, враховуючи, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє, у даному випадку до досягнення дитиною шістнадцяти років, на постійні виїзди дитини за кордон без чіткого зазначення конкретної країни прямування, відповідного часового проміжку перебування у цій державі та конкретної мети, без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, та фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею, висновок органу опіки містить лише рекомендацію щодо доцільності надання такого дозволу, однак без зазначення обставин, за яких він дійшов до такого, з цих підстав суд відмовляє у задоволенні позову. Судові витрати залишити за [PERSON].

Outcome: dismissed