Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 14 вересня 1996 року вона уклала шлюб з [PERSON] , під час шлюбу нею було надано дозвіл на реєстацію його місця проживання у належному їй на праві власності житловому будинку. Шлюб між ними виявився невдалим та 18 травня 2020 року рішенням Біляївського районного суду Одеської області, їх шлюб було розірвано. Після припинення шлюбних стосунків і розіврання шлюбу з відповідачем, останній постійно вчиняє в її будинку сварки, вчиняє щодо неї психологічне домашнє насильство, постійно у грубій формі ображає її та її матір, а також погрожує позбавити її права власності на житловий будинок. Вона неодноразово пропоновувала йому у добровільному порядку виселетися з її житлового будинку, одна спроби вирішти испір мирно виявився марним, у звязку з чим вона звернулася до суду та просить зобовязати [PERSON] не чини їй перешкод у користуванні та розпорядженні її власністю, шляхом його виселення. Представник позивача у судовому засіданні наполягав на задоволенні позову, обставини зазначені в позові підтримав в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказав, що будинок позивача, але при виселені, йому не буде де проживати. Комунальними послугами не користується, а тому не сплачує їх. Крім того, за спільні роки проживання він робив у будинку ремонти, проживали 25 років, розлучатися не збирався. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового розгляду, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.09.1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Біляївського районного управління Одеської області (а.с. 16). Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18 травня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 17). Відповідно до договору дарування житлового будинку від 30.12.1993 року, [PERSON] подарував [PERSON] в дар житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 6). Крім того, право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.11.2007 року№16610090 та держаним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №311897 від 21.01.2009 року (а.с. 7, 8). Згідно довідки від 06 липня 2020 року №383, виданої виконкомом Березанської сільської ради Біляївського району Одеської області [PERSON] , яка мешкає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , даний будинок належить їй. За даною адресою зареєстровані особи: мати- [PERSON] , син - [PERSON] та [PERSON] , чоловік - [PERSON] , невістка - [PERSON] та внучка - [PERSON] (а.с. 10). У зв`язку з неправомірними діями відповідача, позивачка зверталася до поліції із заявами про вжиття дієвих заходів відносно [PERSON] (а.с.45). Крім того, відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за фактом скоєння психологічного доманього насильства щодо [PERSON] (а.с. 18). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У даній справі спір виник між одним власником житлового будинку та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення між ними шлюбу. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 386 Цивільного кодексу України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав всіх суб`єктів права власності. Велика Палата Верховного Суду у справі №447/455/17 дійшла правового висновку, що «При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають взяти до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважити на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін». Відповідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такого порушення. Відповідно до статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно ст. 116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Крім того, згідно із п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] , проживаючи разом з позивачем в належному позивачу житловому будинку по [ADDRESS] , систематично порушує правила співжиття, таким чином, вимога про усунення перешкод позивачеві в користуванні та розпорядженню житлом шляхом виселення відповідача з будинку є способом захисту її прав як власника. Їх спільне проживання у вказаному будинку суперечить інтересам позивача та перешкоджає у здійснені її права на користування та розпорядження належним їй майном. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення з житлового приміщення, без надання іншого житлового приміщення, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved