Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в Трускавецький міський суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. 16.01.2015 року позивачка уточнила позовні вимоги та просила ще і визнати реєстрацію договору довічного утримання недійсною. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 01.12.2007 року спадкодавцем [PERSON] було складено заповіт, згідно якого остання здійснила розпорядження на випадок своєї смерті на все своє майно, де б воно не було і з чого вона не складалося, і все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, в тому числі земельну ділянку площею 0,0429 га, що надана для обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства та розташована по [ADDRESS], заповідала їй [PERSON]. Сама заповідачка [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] та про що книзі реєстрації смертей 06.12.2007 року зроблено відповідний актовий запис за № 209. За п'ять років до складання вищевказаного заповіту 11.11.2002 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір довічного утримання та посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу, за реєстровим № 2672. Згідно вказаного договору довічного утримання [PERSON] зобов'язувався надавати [PERSON] довічне матеріальне забезпечення. З огляду на те, що [PERSON] не виконував взяті на себе обов'язки, [PERSON] не бажаючи наділяти [PERSON] будь-яким своїм майном, уповноважила її довіреністю від 30.10.2007 року звернутися до Трускавецького міського суду із позовною заявою про розірвання вищевказаного договору довічного утримання. Однак через смерть [PERSON] [INFO] ухвалою Трускавецького міського суду від 24.12.2007 року по справі № 2-541/07 провадження по справі було закрито. [PERSON], маючи на руках договір довічного утримання, звернувся до Трускавецького міського суду із позовною заявою про визнання вищезазначеного заповіту недійсним. 30.11.2009 року рішенням у справі № 2-34/09 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту. Відтак заповіт від 01.12.2007 року на сьогоднішній день є чинним. 28.01.2008 року вона подала в Трускавецьку державну нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] та була заведене спадкова справа № 164/07. На день смерті спадкодавцеві [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 20.05.1966 року, виданого [PERSON], нотаріусом 1-ої Дрогобицької державної нотаріальної контори, належала 1/3 частина будинку [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.10.1979 року, виданого державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори [PERSON] спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], який помер [INFO], є його дружина [PERSON]. Спадкове майно, на яке було видано свідоцтво, складалося з 1/3 частини будинку [ADDRESS]. Таким чином, на день своєї смерті [PERSON] була власником 2/3 частин житлового будинку [ADDRESS]. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 463549, виданого на ім'я [PERSON], на підставі рішення від 17.04.1997 року № 87 Трускавецької міської ради [PERSON] на день своєї смерті була власником земельної ділянки площею 0,0429 га за адресою: [ADDRESS]. 16.05.2014 року вона звернулася в Трускавецьку державну нотаріальну контору з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Їй було відмовлено в зв'язку із тим, що в спадковій справі заведеній на ім'я [PERSON] міститься договір довічного утримання, що змусило її звернутися до суду із відповідною позовною заявою. Вказане нерухоме майно у вигляді 2/3 частин житлового будинку по [ADDRESS] відповідачем було зареєстровано на праві приватної власності Дрогобицьким КМБТІ та ЕО 09.06.2007 року реєстровий № 19153922 згідно ст. 227 ЦК України, яка безпосередньо вказана в самому договорі довічного утримання, тобто на момент, коли відчужувачка [PERSON] була ще живою, оскільки померла лише [INFO]. Однак дана норма, а саме ст. 227 ЦК України, ніяким чином не відноситься до реєстрації нерухомого майна, за таких обставин реєстрація договору довічного утримання є недійсною, оскільки не відповідає ч. 4 ст. 334 ЦК України. Відповідно до ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання відповідно до ст. 334 ЦК України, яка регламентує, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відтак просила визнати право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, визнати реєстрацію договору довічного утримання недійсною. Відповідач подав суду письмове заперечення в якому просив в задоволенні позову відмовити, оскільки 11.11.2002 року між [PERSON] та ним було укладено договір довічного утримання, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2672. Згідно п.1 даного договору [PERSON] як відчужувач передала у приватну власність [PERSON] (набувачу) належні їй на праві приватної власності 2/3 ідеальних частин житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок з цегли складається з чотирьох кімнат та однієї кухні, загальною площею 62,5 кв.м. До будинку належать цегляна вбиральня, огорожа металева та асфальтове замощення. Будинок розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. Дана частина будинку належала [PERSON] - 1/3 на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Львівським державним нотаріальним архівом 05.11.2002 року за № 184, а 1/3 ідеальна частина належала на підставі дублікату свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданого Першою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 20.05.1966 року за № 2-2655. За даним договором він прийняв у власність належну відчужувачу частину будинку і зобов'язувався надавати [PERSON] довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду та необхідної допомоги. Правовідносини щодо укладення договору довічного утримання на той час регулювалися ст. 425-429 ЦК України (в редакції 1963 року). З моменту нотаріального посвідчення договору довічного утримання він набув право власності на спірну частину будинку і мав право зареєструвати за собою це майно. Договір довічного утримання був зареєстрований приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 2672 в день посвідчення договору 11.11.2002 року у відповідності до ст. 53 Закону України «Про нотаріат» від 02.03.1993 року. Вказане речове право на підставі нотаріально посвідченого договору довічного утримання було зареєстровано за ним в Дрогобицькому МБТІ та ЕО 09.06.2007 року у відповідності до ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року). На відміну від нового ЦК України ЦК УРСР безпосередньо не передбачав обов'язкової державної реєстрації договорів довічного утримання, однак для підтвердження свого титульного права власності на нерухоме майно він і зареєстрував своє право власності на нерухоме майно в Дрогобицькому МБТІ та ЕО 09.06.2007 року за реєстровим № 119153922. На момент відкриття спадщини - день смерті [PERSON] спірне будинковолодіння не ввійшло у склад спадкового майна, оскільки було йому відчужено ще в 2002 році, і він набув на нього право власності на підставі договору довічного утримання, відтак позивачка не має жодних прав на належні йому 2/3 ідеальних частин житлового будинку по [ADDRESS]. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у позові, представник позивачки вважає договір довічного утримання недійсним, оскільки він був зареєстрований в Дрогобицькому МБТІ та ЕО лише 09.06.2007 року і з порушеннями вимог законодавства. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, суду пояснив, що оскільки діючим на момент укладення договору довічного утримання ЦК України не передбачалася обов'язкова реєстрація такого договору, то він зареєстрував спірне майно лише у 2007 році. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи 11.11.2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу [PERSON] 11.11.2002 року та зареєстрований в реєстрі за № 2672 (а.с.10). Згідно п.1 даного договору [PERSON] як відчужувач передала у приватну власність [PERSON] (набувачу) належні їй на праві приватної власності 2/3 ідеальних частин житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок з цегли складається з чотирьох кімнат та однієї кухні, загальною площею 62,5 кв.м. До будинку належать цегляна вбиральня, огорожа металева та асфальтове замощення. Будинок розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. Дана частина будинку належала [PERSON] - 1/3 на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Львівським державним нотаріальним архівом 05.11.2002 року за № 184, а 1/3 ідеальна частина належала на підставі дублікату свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданого Першою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 20.05.1966 року за № 2-2655. За даним договором він прийняв у власність належну відчужувачу частину будинку і зобов'язувався надавати [PERSON] довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду та необхідної допомоги. Відповідно до ст. 425 ЦК УРСР 1963 року за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Стеттею 426 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу). В договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні договору довічного утримання від 11.11.2002 року між [PERSON] та [PERSON] вимоги ст.ст. 425, 426 ЦК УРСР 1963 року були дотримані. За нормами ЦК УРСР 1963 року не передбачалась обов'язкова державна реєстрація договорів довічного утримання, як це було зроблено щодо інших угод по відчуженню нерухомості, зокрема, за договором купівлі-продажу, міни, дарування (статті 227, 242, 244 ЦК УРСР 1963 року). З змісту наведених вище норм випливає, що право власності на майно у [PERSON] за договором довічного утримання виникло з моменту нотаріального посвідчення зазначеного договору. При цьому ст. 427 ЦК УРСР 1963 року встановлює певні обмеження щодо розпорядження цим майном набувачем: відчуження будинку набувачем за життя відчужувача не допускається. Як зазначено у ст. 428 ЦК УРСР 1963 року договір довічного утримання може бути розірваний: за вимогою відчужувача, якщо набувач майна не виконує обов'язків, взятих ним на себе за договором; за вимогою набувача майна, якщо з незалежних від нього обставин його майновий стан змінився настільки, що він не має змоги надавати відчужувачеві обумовлене забезпечення. При розірванні договору з зазначених вище підстав будинок повинен бути повернутий відчужувачеві. Витрати по утриманню відчужувача, зроблені набувачем майна до розірвання договору, не відшкодовуються. Відтак в діючому на момент укладення договору довічного утримання ЦК УРСР 1963 року чітко було передбачено підстави для його розірвання, які не були застосовані ні відчужувачем, ні набувачем. Договір довічного утримання розірваний не був. Що ж до покликання позивачки на невиконання [PERSON] зобов'язань за договором, то суд бере до уваги те, що воно відповідно до ст. 428 ЦК УРСР 1963 року може бути підставою для розірвання, а не для визнання недійсним реєстрації договору, і лише у випадку, коли з такою вимогою звернувся особисто відчужувач. Пунктом 4 прикінцевих та перехідних положеннями ЦК України передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тобто до договору довічного утримання після вступу в дію ЦК України 01.01.2004 року слід застосовувати і норми діючого ЦК України. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно із ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (в редакції до 11.02.2010 р.). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання припиняється зі смертю відчужувача. На виконання вимог нового ЦК України та для підтвердження свого титульного права власності на нерухоме майно відповідач [PERSON] і зареєстрував своє право власності на нерухоме майно в Дрогобицькому МБТІ та ЕО 09.06.2007 року за реєстровим № 119153922. А тому суд не знаходить підстав для визнання реєстрації договору довічного утримання недійсною. 01.12.2007 року спадкодавцем [PERSON] було складено заповіт, згідно якого остання здійснила розпорядження на випадок своєї смерті на все своє майно, де б воно не було і з чого вона не складалося, і все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, в тому числі земельну ділянку площею 0,0429 га, що надана для обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства та розташована по [ADDRESS], заповідала [PERSON] 9 (а.с.6). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. На момент відкриття спадщини - день смерті [PERSON] спірне будинковолодіння не ввійшло у склад спадкового майна, оскільки було відчужено ще в 2002 році відповідачу [PERSON], і він набув на нього право власності на підставі договору довічного утримання, відтак позивачка не має жодних прав на 2/3 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] А тому позовна вимога [PERSON] про визнання за нею права на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом від 01.12.2007 року у вигляді 2/3 частини будинку [ADDRESS] до задоволення не підлягає. З огляду на вищевикладене, за таких обставин суд дійшов висновку про безпідставність заявленого позову. Відповідно до ст.ст. 425 - 428 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст. 334, 744 - 746, п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України,

Outcome: dismissed