Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , просить стягувати з відповідача 3000 гривень на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання. Позов мотивовано тим, що син навчається на платній формі навчання, відповідач працює та має можливість матеріально допомагати сину, однак добровільно таку допомогу не надає. Відповідач у відзиві на позов просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що офіційно працює, інших доходів не має, однак має багато боргів, стягнення за якими перебувають на примусовому виконанні в відділі державної виконавчої служби. Тому, вважає, що не має можливості утримувати сина. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 липня 2010 року відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги. Пояснила, що вона працює медсестрою, отримує мінімальну заробітну плату. Заробіток її чоловіка, який працює викладачем, в три рази більший. Вважає, що відповідач має можливість працювати в інших навчальних закладах, є здоровим, має стабільний заробіток, а тому може надавати допомогу повнолітньому сину. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти позову, звертає увагу, що на даний час з нього стягуються різні суми, а тому він не має можливості допомагати синові. Звертає увагу, що він отримує невелику заробітну плату та платить за оренду житла. Дослідивши докази, судом встановлено такі обставини. Сторони є батьками повнолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки Тернопільського національного медичного університету від 14 січня 2020 року №05/1-18/36 [PERSON] дійсно є студентом першого курсу ММ-115 групи медичного факультету спеціальності «Медицина» Тернопільського національного медичного університету імені І.Я.Горбачовського, закінчує навчання в червні 2025 року. Відповідно до договору №100 про надання освітніх послуг укладеного між університетом та [PERSON] , загальна вартість освітньої послуги за весь період навчання становить 188800 гривень. Відповідно до довідки Міської комунальної лікарні №3 від 10 червня 2020 року №43, за період грудень 2019 року - травень 2020 року [PERSON] отримала заробітну плату в розмірі 26276 грн. З довідки про доходи №2444 від 22.07.2020 року, яка видана Тернопільським національним економічним університетом, вбачається, що за січень 2020 року - червень 2020 року заробітна плата [PERSON] складала 72 038,49 грн. (без врахування сплачених податків). Згідно Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків №2823 від 29.07.2020 р. відповідач отримав за перший квартал 2020 року 30113,32 грн. заробітної плати. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №60716295/19 з [PERSON] в користь [PERSON] стягнуто 225274,20 грн. та судовий збір у розмірі 2 252,74 грн. Крім того, як вбачається з довідки Тернопільського міського відділу ДВС від 28.07.2020 року №61953, на виконанні відділу ДВС знаходиться виконавче провадження про стягнення із [PERSON] виконавчого збору в розмірі 33517,86 грн., за яким проводиться стягнення із заробітку відповідача в розмірі 20%. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вимогами ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітня дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення ними 23 років за умови, що вони можуть надавати таку матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Згідно з вимогами ч.1 ст.200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3, від 15.05.2006 року обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що син позивачки та відповідача [PERSON] [INFO] досяг повноліття, однак продовжує навчання на денній, платній формі навчання, у зв`язку з чим не може працювати та утримувати себе, а тому потребує матеріальної допомоги. Вирішуючи позов, суд враховує матеріальне становище позивачки, яка працює, розмір її заробітку, відповідача, який не одружений, інших утриманців не має, працює та має стабільний заробіток, відомості про незадовільний стан здоров`я відсутні, відповідач має невиконані грошові зобов`язання у значному розмірі. Тому, суд вважає, що відповідач може надавати матеріальну допомогу повнолітньому синові [PERSON] , та розмір аліментів, які підлягають стягненню слід визначити 1500 гривень щомісяця, починаючи з моменту подачі позовної заяви і до закінчення навчання, але не довше як до досягнення двадцятитрьохрічного віку. Менший розмір аліментів не буде достатнім для навчання та забезпечення належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку сина. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що він не має змоги платити аліменти через наявність боргових зобов`язань, оскільки утримання дітей є першочерговим обов`язком батька. Позовні вимоги в частині стягнення аліментів в розмірі 3000 гривень щомісяця, суд відхиляє, зважаючи, на відсутність доказів можливості відповідача оплачувати аліменти в такому розмірі, зокрема, зважаючи на розмір заробітку відповідача та наявність значних сум невиконаних боргових зобов`язань. Також, на підставі ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] слід стягнути в користь держави судовий збір за позовні вимоги про стягнення аліментів.

Outcome: partial