Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про позбавлення останнього батьківських прав відносно неповнолітніх дочок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що відповідач з 2010 року зовсім не спілкується з дочками, не займається їх вихованням; не цікавиться станом здоров'я, фізичним та духовним розвитком; матеріально не допомагає. Шлюб між батьками дітей розірвано 26.10.2010 року, після розлучення неповнолітні дочки залишилися проживати із матір'ю та перебувають на її утриманні. Виходячи з наведеного і через те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, позивач вбачає підстави для позбавлення його батьківських прав. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги [PERSON] та посилався на обставини, викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомленим про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку; подав заяву про розгляд справи у його відсутності та визнання позову [PERSON] Представник третьої особи органу опіки і піклування Самбірської районної державної адміністрації Львівської області Гунза С.М. у судовому засіданні підтримала позов [PERSON] та висновок комісії з питань захисту прав дитини при Самбірській районній державній адміністрації від 01.07.2016 року. Заслухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав: Спірні правовідносини регламентовані ст. 164 СК України, відповідно до якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У судовому засіданні встановлено, що відповідач вихованням дочок не займається; зв'язок із ними не підтримує, матеріально не допомагає, не виявляє до дітей жодної батьківської уваги та турботи; аліментів не сплачує, - стосовно наведеного вже більше п'яти років. Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичних розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Факт неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків щодо неповнолітніх дочок знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Дана обставина також підтверджується висновком комісії з питань захисту прав дитини при Самбірській районній державній адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітніх дочок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. ст. 3, 6 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. принцип 6, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові, розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов'язок доказування і подання доказів. Тому, при задоволенні позову суд виходить із засад змагальності щодо подання таких, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства; з аналізу представлених і наявних у цивільній справі документів. Ураховуючи вище наведені норми законів у сукупності з поясненнями представника позивача та представника третьої особи, письмової позиції відповідача про визнання такого спору, суд прийшов до переконання, що позов [PERSON] є підставний та підлягає до задоволення.

Outcome: approved