Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу укладеного між ними 17.06.2014 року за актовим записом №97 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Хустського РУЮ. Зазначає, що під час перебування у шлюбі, дітей у них з відповідачем не народилося. Причиною розірвання шлюбу є неможливість спільного проживання, відсутність взаєморозуміння, постійні конфліктні ситуації, які унеможливили збереження шлюбу. За останні роки вони спільно не проживають та не ведуть спільного господарства. З врахуванням таких обставин вона зробила висновок про неможливість збереження їхнього шлюбу, тому звернулася до суду про його розірвання. В позовній заяві [PERSON] також ставить позовну вимогу про розподіл їхнього спільного майна, а саме стягнення грошових коштів у розмірі 45300 гривень, що становить половину від вартості придбаного ними в шлюбі автомобіля «ВАЗ 21104» 2005 року випуску д.н.з. [NUMBER] , вартістю 90600 гривень. В судове засідання позивачка не з`явилася, її представник [PERSON] до суду подав письмову заяву з проханням розглядати справу без їхньої участі. На підставі поданих доказів до матеріалів справи просив суд повністю задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] надіслала до суду заяву від імені відповідача, в якій останній повністю визнав позовні вимоги в частині розірвання шлюбу і просив суд шлюб між ним розірвати. Позові вимоги про розподіл спільного майна, а саме відшкодування половини вартості придбаного ними в шлюбі легкового автомобіля заперечив та просив відмовити в задоволенні позову у цій частині на підставі наданих ним письмових доказів до позовної заяви за їх недоведеністю. Процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення, відновлення провадження, надання строку на примирення, тощо) судом не проводилось. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням заяв учасників процесу про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вбачається, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно ст.24 СК України від 10.01.2002 року зі змінами та доповненнями «шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається…». Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання». Судом встановлено, що сторони проживають в шлюбі з 17.06.2014 року який зареєстровано за актовим записом №97 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Хустського РУЮ. За час перебування в шлюбі у сторін дітей не народжувалося. На час розгляду справи в суді встановлено, що сторони вже тривалий період не підтримують своїх шлюбних відносин і не бажають збереження їхнього шлюбу. Сторони в своїх письмових заявах висловили бажання про розірвання шлюбу та просили не надавати їм строк на примирення. З огляду на встановлене суд дійшов до висновку, що підстав для збереження шлюбу між сторонами в судовому засіданні не встановлено, їхній шлюб має формальний характер та не виконує свого прямого призначення. Позивачка на розірванні шлюбу наполягає, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, а тому суд вважає, що даний шлюб доцільно розірвати. При розгляді питання про позовні вимоги позивачки щодо розподілу їхнього спільного майна, а саме стягнення грошових коштів у розмірі 45300 гривень, що становить половину від вартості придбаного сторонами в шлюбі автомобіля «ВАЗ 21104» 2005 року випуску д.н.з. [NUMBER] , вартістю 90600 гривень, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вказаної позовної вимоги виходячи з наступного. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно за ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. З наявних у справі доказів судом встановлено, що відповідач 21.02.2015 року придбав легковий автомобіль марки «ВАЗ 21104» 2005 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER] . Кошти на придбання цього транспортного засобу відповідач отримав у якості позики від громадянина [PERSON] в розмірі 1500 доларів США, про що до матеріалів справи надана письмова розписка від 11.05.2015 року. В рахунок повернення вказаного боргу відповідач [PERSON] , за умовами вказаної розписки 02.12.2017 року відчужив даний автомобіль громадянину [PERSON] , оскільки виконати боргове зобов`язання у визначені розпискою строки не зміг. Дана обставина підтверджена доданим до справи договором купівлі-продажу транспортного засобу від 02.12.2017 року, який зареєстрований адміністратором сервісного центру РСЦ МВС в Закарпатській області № 2144, з визначенням його вартості в розмірі 19800 гривень. Крім цього, [PERSON] , як свідок подав до суду письмову заяву, в якій повністю підтвердив твердження відповідача щодо обставин придбання транспортного засобу в лютому 2015 року та умови його відчуження в грудні 2017 року. Таким чином суд приходить до висновку, що оскільки одним із подружжя в період шлюбу (2015 рік) придбано транспортний засіб для загальних потреб їхньої сім`ї, то в силу ст.60 СК України у подружжя виникла спільна сумісна власність на цей транспортний засіб. Згідно ч.1,2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами 1,5,6,7 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вище наведені докази, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] щодо відшкодування їй половини вартості від продажу автомобіля який був придбаний ними в шлюбі з відповідачем. В ході судового розгляду по даній справі, судом з наявних доказів встановлено, що відповідач виконуючі боргові зобов`язання перед [PERSON] зареєстрував договір купівлі-продажу транспортного засобу від 02.12.2017 року, вартість якого згідно реєстраційних даних ТСЦ №2144 склала 19800 гривень. Проте, вказана вартість цього автомобіля визначена позивачкою у позовній заяві в розмірі 90600 гривень є недоведеною. Визначаючи таку вартість транспортного засобу позивачка виходила з роздруківок на сайті «Авторіа» та «РСТ» припускаючи вартість подібних автомобілів. Виходячи з предмету доказування уданому позові, суд з врахуванням положень визначених у ст. 80 ЦПК України н має підстав вважати такі докази надані позивачкою достатніми для повного задоволення її позовної вимоги про стягнення з відповідача на її користь половини вартості автомобіля який був у їхній спільній власності. При визначенні суми, що належить стягнути з відповідача за половину вартості автомобіля, суд виходить з реальної вартості цього транспортного засобу за яку він був відчужений відповідачем. На підставі наведеного та

Outcome: partial