Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд витребувати у відповідача та передати їй автомобіль марки «MAZDA», модель 121 1.3 LX, 1994 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить їй на праві приватної власності, разом із ключами від автомобіля та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ( [NUMBER] ). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником спірного автомобіля. Влітку 2017 року позивачем було передано відповідачу спірний автомобіль, ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ( [NUMBER] ) у тимчасове безоплатне користування без укладення жодних договорів, а відповідач зобов`язалась повернути його за першою вимогою, однак відповідач на неодноразові усні вимоги позивача про повернення спірного автомобіля не реагує, продовжує безпідставно володіти та користуватися транспортним засобом та відмовляється повернути його. 21 вересня 2019 року позивачем на адресу відповідача направлено письмову вимогу про повернення спірного транспортного засобу та ключів до нього протягом семи днів з моменту отримання вимоги, проте вказана вимога відповідачем не виконана. Відповідач продовжує володіти та користуватися спірним автомобілем, що порушує права позивача як власника на вільне володіння, користування та розпорядження автомобілем. Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви позивача по справі [PERSON] , підписаної та поданої представником згідно з ордером Миколасюком Романом Анатолійовичем, про забезпечення позову по цивільній справі № 128/2774/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння. Постановою Вінницького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2019 року скасовано, постановлено нову, якою відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння. Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 06 листопада 2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 13 січня 2020 року задоволено заяву представника відповідача [PERSON] згідно з ордером Івачковського Вячеслава Вікторовича про витребування доказів задоволено та витребувано з Вінницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області належним чином завірену копію матеріалів за результатами проведеної перевірки за зверненням громадянки [PERSON] , яке надійшло до Вінницького відділу поліції 08.08.2018 з приводу невиконання умов договору і зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 26426 від 08.08.2018, а також належним чином завірений висновок Д-7425 від 24.08.2018; продовжено строк підготовчого провадження по цивільній справі № 128/2774/19. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 10 лютого 2020 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні 01.07.2020 представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі. Суду пояснив, що [PERSON] є власником автомобіля марки «MAZDA», модель 121 1.3 LX, 1994 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Сторони по справі перебували у дружніх відносинах. Влітку 2017 року позивач передала відповідачеві спірний автомобіль, ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, не укладаючи жодного договору. Сторони домовились, що відповідач повернене вказаний транспортний засіб за першою вимогою позивача. На неодноразові звернення позивача до відповідача про повернення автомобіля, остання відмовляється повертати спірний автомобіль та безпідставно ним користується. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 01.07.2020 позов підтримала. Суду пояснила, що вона з відповідачем знайома більше десяти років та перебувала у дружніх відносинах. Влітку 2017 року вона передала відповідачеві спірний автомобіль у справному технічному стані, оскільки ним не користувалася. Вони домовилися, що відповідач купить цей автомобіль. Приблизно через рік вона звернулася до відповідача з вимогою про повернення автомобіля, однак остання на даний час автомобіль не повернула та безпідставно ним користується. У зверненні до правоохоронних органів вона зазначала, що відповідач мала намір купити автомобіль. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 01.07.2020 позов не визнав. Суду пояснив, що сторони перебували у дружніх відносинах. Між сторонами існувала домовленість щодо купівлі-продажу спірного автомобіля. Відповідач частину коштів позичила у батька, а частину - у [PERSON] 2900 доларів США відповідач передала позивачеві та її співмешканцю [PERSON] за спірний автомобіль, після чого їй передали автомобіль, ключі від нього та технічний паспорт. Докази передачі коштів у відповідача відсутні, лише даний факт можуть підтвердити свідки. Спірний автомобіль на даний час знаходиться у відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 13.10.2020 позов не визнала. Суду пояснила, що автомобіль марки «MAZDA», реєстраційний номер [NUMBER] , придбала у друзів у несправному стані за 3000 доларів США, які були передані за адресою: м. Вінниця, вул. Миколи Оводова. При передачі коштів були присутні: вона, її батько, позивач та її співмешканець. Розписки про передачу коштів вона не брала, оскільки з позивачем перебувала у дружніх відносинах. Після передачі коштів позивач передала автомобіль, ключі, свідоцтво про реєстрацію на транспортний засіб та страховий поліс на ім`я [PERSON] . В подальшому вона оформляла договори обов`язкового добровільного страхування на себе. За клопотанням учасників справи в судовому засіданні були допитані свідки. В судовому засіданні 13.10.2020 свідок [PERSON] , який є батьком відповідача [PERSON] , суду показав, що його донька позичила у нього 200 доларів США на купівлю автомобіля, який вона купувала у своїх знайомих. Він особисто з донькою їздив забирати спірний автомобіль, який перебував у жахливому стані. Автомобіль оформлений на позивача, однак дочка передавала кошти за автомобіль співмешканцю позивачки. Яку саме суму коштів вона передала, йому невідомо, однак йому відомо, що вартість автомобіля 3000 доларів США, і що дочка перед цим давала завдаток. Розписку про передачу коштів не оформляли. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 13.10.2020 суду показав, що він з [PERSON] перебуває у громадянському шлюбі. Вони з відповідачем перебували у дружніх відносинах, вона часто приходила до них в гості та неодноразово скаржилась, що їй важко, діти хворіють, тому вони з [PERSON] відповідачеві неодноразово давали у користування автомобіль марки «MAZDA», реєстраційний номер [NUMBER] . Останній раз відповідач забрала автомобіль і не повернула, однак пообіцяла повернути 3000 доларів США за вказаний автомобіль. До цього часу відповідач автомобіль не повернула, коштів не надала. Гроші в присутності батька відповідача ніколи не передавались. Також наголосив, що був випадок, коли відповідач приїжджала з батьком за автомобілем, однак в подальшому повернула автомобіль. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 26.11.2020 суду показала, що відповідача знає як чесну та порядну людину. В 2017 році [PERSON] звернулася до неї з проханням позичити кошти на купівлю автомобіля, який вона мала намір купити у друзів [PERSON] та [PERSON]. Вона позичила [PERSON] 500 доларів США, які в подальшому остання повернула. Вона особисто не була присутньою при передачі коштів та автомобіля. Автомобіль перебував у жахливому стані, однак повернути [PERSON] не могла, оскільки дала завдаток. В подальшому [PERSON] відремонтувала спірний автомобіль, користувалася ним, повідомивши, що за автомобіль розрахувалась у повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 26.02.2021 суду показав, що зі слів [PERSON] йому відомо, що остання купила спірний автомобіль за 3000 доларів США влітку приблизно два роки тому. Даний автомобіль потребував ремонту, оскільки це був не автомобіль, а «відро з болтами». Він займався ремонтом даного автомобіля. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 16.04.2021 суду показав, що приблизно 2 роки тому (влітку чи восени, він не пам`ятає) [PERSON] зверталась до нього з приводу ремонту автомобіля «Mazda». Вона казала йому, що купила даний автомобіль за 3000 доларів у свого знайомого. Згодом [PERSON] повернулась до нього та сказала, що він її обманув, оскільки майстер, який оглядав автомобіль перед покупкою, сказав, що там нічого не потрібно замінювати. Після того вони їздили до майстра, який робив попередній огляд автомобіля, однак останній повідомив, що він помилився та не дивився даний автомобіль. Свідком покупки автомобіля та передачі коштів він не був. В судовому засіданні 16.04.2021 позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Преставник позивача [PERSON] також зазначив, що протягом п`яти днів сторона позивача подасть докази на підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 16.04.2021 просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] , виданого Ленінським ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області 20 жовтня 2005 року (а.с. 11). [PERSON] має посвідку на постійне проживання та відповідно до довідки Департаменту адміністративних послуг ВМР № 39413 від 11 липня 2019 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17-18, 19). [PERSON] є власником транспортного засобу марки «MAZDA», модель 121 1.3 LX, 1994 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 13). 21 вересня 2019 року позивачем на адресу відповідача направлено письмову вимогу про повернення автомобіля, відповідно до якої [PERSON] вимагає негайно, але не пізніше 7 днів з дня з дня отримання вимоги, повернути автомобіль марки «MAZDA», модель 121 1.3 LX, 1994 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , а також ключі від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Автомобіль доставити за адресою; [ADDRESS] (а.с. 14-16). Як вбачається з роздруківки із сайту продажу автомобілів, ринкова вартість автомобіля марки «MAZDA», модель 121 1.3 LX, 1994 року випуску становить від 49600 грн до 64500 грн (а.с. 20-23). З листа Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області №Л-2471/200-2019 від 25 листопада 2019 року вбачається, що звернення громадянки [PERSON] надійшло до Вінницького ВП 08 серпня 2018 року та відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, затвердженої наказом МВС 06 листопада 2017 № 930, зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 26426 від 08 серпня 2019 року. Розгляд даного звернення доручено дільничному офіцеру поліції, який після проведення перевірки склав висновок Д-7425 від 24 серпня 2018 року (а.с. 69). Відповідно до копії полісу №АК/4123012 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії якого з 11 квітня 2017 року до 10 квітня 2018 року, страхувальником є [PERSON] , забезпечений транспортний засіб марки «MAZDA», модель 121 1.3 LX, 1994 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 75). Згідно з копією полісу №АМ/9507814 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії якого з 21 листопада 2018 року до 20 листопада 2019 року, страхувальником є [PERSON] , забезпечений транспортний засіб марки «MAZDA», модель 121 1.3 LX, 1994 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 76). Відповідно до копії звіту про незалежну оцінку автомобіля «MAZDA», модель 121 1.3 LX, державний номер [NUMBER] , виконаного ТОВ «Експертно-консалтинговий центр», ринкова вартість автомобіля «MAZDA», модель 121 1.3 LX, державний номер [NUMBER] , кузова [NUMBER] , 1994 року випуску, що зареєстрований за [PERSON] , станом на 12 квітня 2017 року складає 36368,70 грн. (а.с. 77-99). На виконання ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 13 січня 2020 року по даній справі надійшли копії матеріалів перевірки за скаргою громадянки [PERSON] , які було зареєстровано до єдиного обліку Вінницького ВП ГУНП за № 26426 від 08 серпня 2018 року (висновок № 7425 від 16 серпня 2018 року). З матеріалів вказаної перевірки за скаргою [PERSON] вбачається, що 08.08.2018 із письмовою заявою до Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області звернулася [PERSON] та повідомила, що гр. [PERSON] не виконує усних умов договору. Вказана заява 08.08.2018, згідно з Законом України «Про звернення громадян», була зареєстрована до журналу єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Вінницького ВП ГУНП за № 26426. В ході розгляду вказаної заяви було опитано [PERSON] , яка повідомила, що 12.02.2017 заключила усний договір з гр. [PERSON] щодо продажі автомобіля. Опитавши гр. [PERSON] , вона повідомила, що дійсно вона придбала автомобіль, але не в [PERSON] , а в [PERSON] , і за даний автомобіль вона розрахувалася в повному обсязі. Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] виникли цивільно-правові відносини, які регулюються нормами цивільного законодавства та вирішуються у судах загальної юрисдикції згідно з чинним законодавством України, тому розгляд заяви було припинено за відсутністю ознак кримінального правопорушення (а.с. 108-116). Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. За правилами статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є спрямованість волі сторін на укладення договору. Відповідно до положень, викладених у ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно зі ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно з положеннями, викладеними в ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 381/3165/17 та зазначив, що, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Також ВС зауважив, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Статтею 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Втручання у право власності в світлі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та її протоколів, ураховуючи практику Європейського суду з прав людини, є допустимим лише тоді, коли воно ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету в суспільних інтересах і забезпечує справедливий баланс між ними та приватними інтересами особи, в права якої здійснюється втручання. І за цими критеріями підлягають оцінці й випадки втручання у мирне володіння майном при вирішенні спорів щодо витребування майна з чужого незаконного володіння. Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком № 1200 оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг Міністерством внутрішніх справ (далі - МВС) і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). Відповідно до статті 328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15. Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом в постанові від 22.01.2019 по справі № 145/145/17. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд не приймає до уваги покази свідків, надані в судовому засіданні під час розгляду даної справи, оскільки показами свідків не може доводитися вчинення правочину, в даному випадку - договору купівлі-продажу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником транспортного засобу марки «MAZDA», модель 121 1.3 LX, реєстраційний номер [NUMBER] . Стороною відповідача не доведено належними та допустимими доказами, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, що за спірний автомобіль відповідачем було сплачено позивачеві кошти у сумі 3000 доларів США. Судом встановлено, що відповідач відмовляється повертати автомобіль позивачеві, ти самим порушує права позивача як власника автомобіля щодо володіння, користування та розпорядження ним. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Пунктом 2 частини першої статті 399 ЦК України передбачено, що право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою. Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (стаття 400 ЦК України). Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л). Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Тому, оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 768,40 грн понесеного судового збору.

Outcome: approved