Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька, третя особа Служба у справах дітей Одеської міської ради, посилаючись на наступне. Вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який між ними 23 серпня 2007 року було розірвано. Під час спільного проживання в них народилася донька - [PERSON], [INFO]. З 2003 р. спільне життя позивача та відповідача не склалося і батько дитини перестав займатися вихованням доньки, матеріально забезпечувати її. Аліменти на утримання дитини він не сплачує, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку доньки, життям дитини не цікавиться, всі питання щодо виховання доньки позивач вирішує самостійно, повністю опікується над дитиною, виховує та утримує її. 17 квітня 2010 року позивач уклала шлюб з [PERSON] Разом з донькою та новим чоловіком вони неодноразово виїжджала за кордон в країни Шенгену та Росію з метою відпочинку та відвідання родичів. До 2016 року відповідач надав дозвіл на виїзд доньки за кордо, але у травні 2016 року, не пояснюючи мотивів, він відмовив позивачу в наданні дозволу на виїзд доньки за кордон. З цієї причини була зірвана туристична поїздка до Нової Зеландії. Для загального розвитку дитини та з метою її оздоровлення позивач має можливість вивезти доньку на відпочинок за кордон, забезпечуючи відповідний належний рівень оздоровлення та проживання. Для виготовлення на ім'я дитини проїзного документа на виїзд за кордон потрібна письмова нотаріально-посвідчена згода батька дитини. Однак отримати дану згоду на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон від батька дитини позивач не може, так як відповідач відмовляється надати дозвіл на виготовлення такого проїзного документа та надання дозволу для виїзду дитини за кордон, при цьому жодних вагомих та обґрунтованих причин він не наводить. У звязку з цим у своїх уточнених позовних вимогах позивач просить суд надати дозвіл на неодноразовий тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу її батька [PERSON], під зобовязання її зворотного повернення, до Російської Федерації, [PERSON] у супроводі матері [PERSON], [INFO], або у супроводі осіб, які уповноважені [PERSON], в період з 05.11.2016 року по 30.01.2017 року для відпочинку та оздоровлення, а також надати дозвіл на виготовлення проїзного документа [PERSON], [INFO], для вищезазначених поїздок. Відповідач надав письмові заперечення проти позову, в яких вказав, що позовні вимоги [PERSON] не відповідають дійсності, оскільки вона не зверталася до нього з проханням надати згоду на виїзд їхньої доньки за кордон. Крім того, позивачем не вказана країна та строк виїзду за кордон, мета такого виїзду, вона не надала ніяких документальних підтверджень щодо дійсного виїзду їхньої дитини для оздоровлення та для духовного розвитку. Тому вважає позовні вимоги необґрунтованими, незаконними і такими, що порушують його права як батька, оскільки вбачає в діях матері дитини мету такого вивозу доньки для постійного місця проживання. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та вказав, що відповідач не бажає добровільно надати згоду на виїзд дитини за кордон. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити. Вказав, що до нього ніхто не звертався з приводу виїзду дитини за кордон. Він не бажає надавати довіз на виїзд дитини за кордон, адже на його думку такий дозвіл може бути ним наданий тільки в разі надання йому можливості нормально спілкуватися з дитиною. В судове засідання представник третьої особи Служба у справах дітей Одеської міської ради не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та вирішити питання на розсуд суду. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії І-ЕД № 176270, виданого 08 листопада 2001 року Сєвєродонецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської обл., [PERSON] народилася 24 жовтня 2001 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 709. Батьком записаний [PERSON], матірю [PERSON]. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЕД № 083840, виданого 28 липня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 23 серпня 2007 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 347. Після реєстрації розірвання шлюбу дружині було присвоєно прізвище [PERSON]. 17 квітня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис № 119. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON]. Копіями нотаріально посвідчених заяв від 10.12.2013 року, 29.05.2014 року, 06.06.2015 року підтверджується, що відповідач [PERSON] раніше неодноразово надавав дозвіл на виїзд доньки [PERSON] за кордон, в тому числі до Російської Федерації, з метою відвідування родичів. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно статті 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положеньст.151 СК України, вправі обирати самі. Згідно вимог ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ст. 154 СК України, надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до Конвенції «Про права дитини», батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно вимог частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. №57 (57-95гі) - «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 - річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16- річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позов. З аналізу вказаного вище вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є: відповідність такої поїздки до іншої країни інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретної країни та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку. З метою утвердження єдності системи судів загальної юрисдикції, яка забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики (ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), суд вважає за необхідне вказати, що аналогічна судова практика щодо вирішення подібних спірних правовідносин міститься в рішенні Апеляційного суду Луганської області від 20 квітня 2016 року по справі № 428/8228/15-ц. В позовній заяві позивач вказує, що неповнолітня [PERSON], [INFO], проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні, в той час як відповідач не бажає надавати дозвіл на виїзд їх дитини за кордон. Виїзд за кордон забезпечить загальний розвиток та відпочинок для дитини. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти надання дозволу на виїзд дитини за межі України, адже на його думку такий дозвіл може бути ним наданий тільки в разі надання йому можливості нормально спілкуватися з дитиною. Суд зауважує, що порядок спілкування з дитиною не є предметом розгляду в цій справі, в той час як відповідач має право звернутися до органу опіки та піклування або до суду з метою встановлення способу та порядку спілкування з дитиною. Порядок спілкування батьків з дитиною не може впливати на право дитини щодо виїзду за кордон. Суд також враховує, що позивачем в 2014 та 2015 роках вже надавався дозвіл на виїзд дитини до Російської Федерації з метою відвідування родичів, а отже поїздка дитини до Російської Федерації відповідатиме її інтересам. Стосовно виїзду дитини до [PERSON] з метою відпочинку та розвитку суд зазначає, що [PERSON] станом на час розгляду цієї справи є однією з найбільш розвинутих країн в світі, на території цієї країни не ведуться масштабні бойові дії, відсутні очевидні загрози для дитини, а отже поїздка дитини до [PERSON] забезпечить належний відпочинок та позитивний розвиток дитини. Твердження відповідача щодо необхідності залучення до участі у справі органу опіки та піклування є необґрунтованими, адже по-перше згідно із ч. 4, 5 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування не передбачена у справах щодо виїзду дитини за кордон, а по-друге в цій справі вже бере участь орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Одеської міської ради. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] не дає згоди на виїзд за кордон України його неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], а такий тимчасовий виїзд дитини за кордон надасть їй можливість розвитку та відпочинку, спілкування із родичами, а також не позбавить дитину права спілкуватися з батьком, то суд вважає можливим надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу її батька [PERSON], до Російської Федерації та до [PERSON] у супроводі матері [PERSON], [INFO], або у супроводі осіб, які уповноважені [PERSON], в період з 05.11.2016 року по 30.01.2017 року. При цьому суд не вважає необхідною вказівку на «зобовязання зворотного повернення дитини», адже таке зобовязання автоматично випливає з суті судового рішення, згідно із яким дозвіл на виїзд дитини надається лише тимчасово, на певний період часу. Суд також вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині надання дозволу на неодноразовий виїзд дитини за кордон, адже як вже вказувалося судом раніше суд надає дозвіл на разову поїздку, тобто це судове рішення надає дитині дозвіл на одну поїздку до Російської Федерації та одну поїздку до [PERSON]. Питання щодо оформлення документів для виготовлення та отримання паспорту для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16 - річного віку врегульовано «Порядком оформлення, видачі, обміну,пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою КМУ України №152 від 07 травня 2014 року, та окремого дозволу суду не потребує, у звязку із чим у задоволенні вимог щодо надання дозволу на виготовлення проїзного документа для дитини слід відмовити. З метою утвердження єдності системи судів загальної юрисдикції, яка забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики (ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), суд вважає за необхідне вказати, що аналогічна судова практика щодо вирішення подібних спірних правовідносин міститься в рішенні Апеляційного суду Луганської області від 20 квітня 2016 року по справі № 428/8228/15-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позов задоволено частково (задоволено частково лише одну вимогу із двох, тобто задоволено приблизно 25 % позовних вимог немайнового характеру), при цьому понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією від 21.07.2016 року про сплату судового збору в сумі 551,21 грн., тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 137,80 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial