Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування м. Черкаси про збільшення розміру аліментів на дитину та позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що 31.03.2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси, актовий запис № 247. Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження [NUMBER]. 04.03.2013 року відповідно до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси шлюб між нею та відповідачем було розірвано та стягнуто аліменти з відповідача на її користь на утримання неповнолітнього сина у розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого для відповідної вікової категорії на дитину, починаючи з 28.01.2013 року до його повноліття. На сьогоднішній день сума стягуваних аліментів є недостатньою для матеріального утримання дитини, так як згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Змінився прожитковий мінімум на дитину відповідного віку порівняно з 2013 роком і в 2017 року, а відповідно зросли потреби у забезпеченні дитини необхідним для проживання та харчування. З 01.09.2017 року їх син являється учнем Черкаської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 6. На даний час їх син потребує значно більшого догляду та матеріальних коштів, у зв'язку з чим збільшуються потреби в навчанні, розвитку та іншому. Відповідно до довідки КЗ «Черкаська міська дитяча лікарня ЧМР» від 12.09.2017 року їх син з березня 2016 року перебуває на диспансерному обліку у лікаря ендокринолога та отримує лікування з приводу діагнозу: затримка фізичного розвитку. 08.08.2017 року був оглянутий лікарем офтальмологом, діагноз: амбліопія, гіперметропія лівого ока. Просить суд збільшити розмір аліментів, який було встановлено рішенням Придніпровського районного суду від 04.03.2013 року, які зобов'язаний сплачувати [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] з ? частини всіх видів заробітку, але не менше30% прожиткового мінімуму встановленого для відповідної вікової категорії на дитину до ? частки від усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення нею повноліття. Стягнути з відповідача на користь держави судовий збір. 31.10.2017 року [PERSON] скерувала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просила позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. Судові витрати по розгляду справи покласти на відповідача по справі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення в засобах масової інформації. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, які були присутні в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 2 ст. 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. В судовому засіданні встановлено, що 31.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. 04.03.2013 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 31.03.2011 року відділом державної РАЦС по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 247 - розірвано. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого для відповідної вікової категорії на дитину, починаючи з 28 січня 2013 року до його повноліття. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183,184 СК України. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] життям сина не цікавиться, не телефонує йому, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у його вихованні, коштів на утримання сина не надає та матеріально не підтримує. [PERSON] жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування позивача та дитини, а з боку позивача ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з батьком та його участі у вихованні. Вказані обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов'язки, покладені на [PERSON] законом. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Верховний суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В матеріалах справи мається Висновок Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 12.12.2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітнього [PERSON]. При таких обставинах, суд вважає, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 640 грн., та на користь держави в розмірі 640 грн. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Outcome: approved