Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить примусово виселити [PERSON] , [INFO] , який протиправно проживає в належному їй житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обгрунтовує тим, що після розірвання в 2020 році шлюбу з [PERSON] між ними відбувся судовий розподіл подружнього майна, згідно якого відповідачу було виділено житловий будинок у [ADDRESS] , куди він до 01.06.2020р. зобов`язувався виселитися та знятися з реєстрації в житловому будинку в [ADDRESS] . [PERSON] знявся з реєстрації за вказаним місцем проживання з 01.10.2020р., проте відмовляється виконувати зобов`язання про залишення її будинку й продовжує в ньому проживати, порушуючи визначений у судовому рішенні обов`язок; крім того, [PERSON] систематично погрожує їй фізичним насильством, був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України й надалі не припиняє своєї агресивної протиправної поведінки відносно неї, її матері, дітей, не дотримується загальноприйнятих правил повіднки в сім`ї та суспільстві, не приймає участі в утриманні будинку, оплаті житлово-комунальних послуг, відмовляється в добровільному порядку виселитися з належного їй житлового приміщення. Позивачка в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити з вищевказаних підстав. Пояснила, що відповідач після припинення шлюбу та поділу майна став для неї чужою особою, спільних інтересів вони не мають; майже щодня відповідач приходить додому в нетверезому стані, на грунті чого вчиняє скандали, скоює домашнє насильство стосовно неї та дітей, створює нездорову атмосферу в сім`ї, що унеможливлює їх спільне спокійне проживання на одній території; відповідає має свій придатний для проживання будинок у [ADDRESS] , але виселятися туди не хоче, проводити його облаштування свідомо не бажає. Не заперечує в разі прийняття судом рішення про виселення відповідача відстрочити його виконання на зимовий період до 01 квітня 2022 року. Відповідач відзиву на позов не подав, в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково і пояснив, що хоча й має власне житло по [ADDRESS] , але воно тривалий час не використовувалось за призначенням і на даний час не придатне для проживання; після розподілу з позивачкою подружнього майна у вказаному будинку не проводив ремонт за відсутністю достатніх коштів. В разі прийняття рішення про його виселення просить надати йому можливість перезимувати в будинку позивачки, відстрочивши виконання судового рішення до 01 квітня 2022 року. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.317, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Приписами ст.391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. За змістом положень ч.1, 2 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Водночас, відповідно до ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Аналіз положень гл.32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Так, у ст.406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, слід приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Саме такий правовий висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.10.2020р. по справі №447/455/17. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] є колишнім подружжям, шлюб між яким розірвано за рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 14 липня 2020 року, що набрало законної сили 14 серпня 2020 року. Крім того, ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 18 березня 2020 року, яка набрала законної сили 03 квітня 2020 року, між сторонами було затверджено мирову угоду щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, за умовами якої, зокрема, позивачці виділено та визнано за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані в [ADDRESS] ; відповідачу виділено та визнано за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані в [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на визнане за нею домогосподарство зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тоді як відомості про проведення [PERSON] реєстрації виділеного йому домоволодіння в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. Також, за умовами затвердженої судом мирової угоди [PERSON] зобов`язувався до 01 червня 2020 року виселитися і знятися з реєстрації в житловому будинку за адресою [ADDRESS] , проте знявся з реєстраційного обліку лише 01 жовтня 2020 року, продовжуючи до цього часу фактично проживати в належному на праві приватної власності [PERSON] будинку. Водночас, разом з позивачкою проживає двоє неповнолітніх дітей: сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який має вади здоров`я і є дитиною-інвалідом підгрупи «А». Натомість, [PERSON] допускає непоодинокі випадки вчинення домашнього насильства стосовно колишньої дружини [PERSON] , в тому числі й у присутності дітей, що створює нездорову атмосферу в сім`ї; вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 29 вересня 2021 року був засуджений за спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді 160 годин громадських робіт. Свідок [PERSON] суду пояснила, що її колишній зять [PERSON] живе в будинку позивачки в своє задоволення, практично нічого не допомагає по господарству, проте принижує та ображає її та дітей, нерідко застосовує психологічне й фізичне насильство до них; [PERSON] має свій придатний для проживання будинок, який потребує незначного ремонту, але відповідач не хоче його робити. Вирішуючи даний спір з приводу права користування житловим приміщенням, який виник між колишнім подружжям, суд зважує на те, що одному з них (позивачці) житловий будинок у [ADDRESS] , після припинення шлюбних відносить та розподілу майна став належати на праві особистої приватної власності, а інший (відповідач) вселявся до цього житла на правах члена сім`ї, але перестав бути його співвласником, знявся з реєстраційного обліку за даною адресою й має на нього лише сервітутне право користування, при цьому має у власності інше житло й жодних доказів неможливості проживання в ньому відповідач всупереч вимог ст.12, 81 ЦПК України суду не надав. Відтак, зважаючи на вказані обставини, захищеність у даних правовідносинах прав позивачки як власника житлового приміщення статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, законність пред`явлених позивачкою вимог, переслідування нею легітимної мети та пропорційність використання засобів для її досягнення у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, дотримуючись балансу інтересів сторін, суд вважає, що інтереси позивачки перевищують інтереси відповідача як колишнього члена сім`ї, в якого припинилися правові підстави користування чужим майном, що ним не спростовано. Одночасно суд констатує, що виселення відповідача з будинку позивачки відповідає пропорційності у світлі вимог ст.8 Конвенції, оскільки між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки на грунті вчинення відповідачем домашнього насильства (психологічного та фізичного), відповідач вже не є членом сім`ї позивачки, не зареєстрований у її житловому приміщенні, має власне житло, яке свідомо тривалий час не бажає ремонтувати та до нього переселятися. Наведений висновок суду також узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, рішенням у справі «Левчук проти України» від 03.09.2020р. Таким чином, оскільки [PERSON] не має наміру надавати належне їй на праві приватної власності житлове приміщення для проживання відповідачу, а він у добровільному порядку не бажає виселитися з даного помешкання, що перешкоджає позивачці використовувати всі правомочності власника житла, порушуючи цим самим її законні права та інтереси, то суд вважає вимоги [PERSON] обгрунтованими й такими, що підлягають задоволенню. Також, зважаючи, що сторони в судовому засіданні досягли погодження про відстрочення виконання судового рішення до 01 квітня 2022 року (на зимовий період відповідач матиме можливість проживати в будинку позивачки), то силу вимог п.2 ч.7 ст.265 ЦПК України про це слід вказати у резолютивній частині рішення. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved