Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із вищевказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 12.04.1984 року по 31.05.2013 року працювала на ПАТ «Дрогобицький завод автомобільних кранів». На підставі наказу № 36к від 31.05.2013 року вона була звільнена за власним бажанням на підставі ст.. 38 КЗпП України. Проте, по даний час з нею не проведено повного розрахунку. На неодноразові звернення до бухгалтерії відповідача провести з нею повний розрахунок - отримує відмову. З таких підстав, для захисту своїх конституційних прав на справедливу винагороду за працю, змушена звертатись до суду. Окрім цього, просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку оцінює в 10000 грн., оскільки внаслідок невиплати їй заробітної плати, змушена була звертатись в різні установи, організації за захистом своїх порушених прав, позичати гроші в знайомих, чим порушено її нормальні життєві зв»язки. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги змінила, а саме просить стягнути з відповідача в користь [PERSON]: заборгованість по заробітній платі в розмірі 9185 грн. 15 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 8000 грн. та моральну шкоду в розмірі 500 грн., просить змінені позовні вимоги задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні змінені позовні вимоги визнав та не заперечив щодо їх задоволення. З»ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов слід задоволити, виходячи з наступного: Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Статтею ст.43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що позивач працював у відповідача 12.04.1984 року по 31.05.2013 року працювала на ПАТ «Дрогобицький завод автомобільних кранів». На підставі наказу № 36к від 31.05.2013 року [PERSON] була звільнена за власним бажанням на підставі ст.. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. (а.с. 4-5) Згідно довідки ПАТ «Дрогобицького заводу автомобільних кранів» від 26.09.2014 року № 915 заборгованість відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати становить 9185 грн. 15 коп. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. Ст. 116 цього ж Кодексу передбачено, що в день звільнення працівника йому проводиться виплата всіх сум, що належить йому від підприємства. Зазначені положення Кодексу відповідачем порушено, так як виплати заробітку та сум, що належать працівнику при звільненні відповідачем не проведена. Згідно ст.12 Конвенції МОП №95 «Про захист заробітної плати» 1994р. та ст.47 КЗпП України у день звільнення роботодавець зобов»язаний провести повний розрахунок із працівником, який звільняється. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У відповідності до розяснень у п.20 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку підставний та підлягає задоволенню в повному обсязі. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує характер неправомірних дій відповідача, його поведінку після невиплати заробітної плати, тривалість порушення прав позивача, як наслідок порушення нормального ритму життя, нормальних життєвих зв»язків, тяжкість вимушених змін, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. А тому, враховуючи вимоги п.п.3, 5, 6, 9, 13 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, з відповідача слід стягнути в користь позивача 500 грн. моральної шкоди.

Outcome: approved