Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Пологівського районного суду Запорізької області у порядку ст.317 ЦПК України із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території її сина [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог заявниця зазначає, що її син [PERSON] з 2007 року постійно проживав у [INFO], яке на даний час є непідконтрольною українській владі територією. У 2017 році [PERSON] захворів на онкологічне захворювання, від якого помер 31.03.2018 року у м.Макіївка Донецької області. Поховали сина заявниці у с. Семенівка Пологівського району Запорізької області на сільському цвинтарі. Для отримання свідоцтва про смерть державного зразка заявниця зверталася до Пологівського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, однак їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] у звязку з тим, що документи про його смерть видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. У звязку з цим [PERSON] була вимушена звернутися до суду із вказаною заявою з метою отримання свідоцтва про смерть сина та здійснення своїх прав, які породжує даний факт, оскільки іншого шляху законодавством не передбачено. У судовому засіданні заявниця та її представник заяву підтримали у повному обсязі і просили її задовольнити з підстав, викладених у заяві. Додатково заявниця пояснила, що її син [PERSON] дійсно помер після тяжкої хвороби близько 08 год. 00 хв. ранку 31.03.2018 року у лікарні м.Макіївки Донецької області. Син проживав у [INFO], з 2007 року і до дня смерті. Вона не була разом із сином у день його смерті, але вона займалася його похованням. Її син був похований 01.04.2018 року на цвинтарі у с.Семенівка Пологівського району Запорізької області і вона особисто була присутня під час його поховання. Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчить наявна у матеріалах справи розписка про вручення судової повістки, але подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив справу вирішити відповідно до вимог чинного законодавства. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що [PERSON] був її чоловіком. Вони разом жили з 2007 року і до моменту смерті чоловіка у [ADDRESS]. Вона доглядала чоловіка, який тяжко хворів, а після його смерті вона займалася його похованням. [PERSON] дійсно помер 31.03.2018 року у лікарні за місцем свого проживання, тобто у м. Макіївка Донецької області. [PERSON] був похований 01.04.2018 року на цвинтарі у с.Семенівка Пологівського району Запорізької області і вона особисто була присутня під час поховання чоловіка. Також вона зазначила, що її чоловік участі у АТО не приймав. На підставі ч.1 ст.247 ЦПК України суд під час судового розгляду справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши пояснення заявниці, її представника і свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. Зі змісту ст.4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно із п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Учасниками справи не заперечується, що [PERSON], який народився 30.07.1984 року у с.Семенівка Пологівського району Запорізької області, Україна, є сином [PERSON], на підтвердження чого до суду надано копію свідоцтва про народження серії ІІ-ЖС №497404 від 30.08.1984 року та копію свідоцтва про шлюб серії І-ЖС №115024 від 29.09.2012 року. У копії лікарського свідоцтва про смерть від 31.03.2018 року №308, яке видане так званим міським патологоанатомічним бюро м.Макіївка, ДНР, не підпорядкованим закладам охорони здоровя України, у копії довідки для отримання допомоги на поховання від 31.03.2018 року №415, копії довідки про причину смерті №308 від 31.03.2018 року, а також у копії свідоцтва про смерть серії ДНР №097799, виданого так званим Гірницьким відділом запису актів цивільного стану м.Макіївка Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 31.03.2018 року, зазначено, що [PERSON], [INFO], помер 31.03.2018 року у м.Макіївка. 04.04.2018 року заявниця звернулась до Пологівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області для реєстрації смерті сина [PERSON], проте, у видачі свідоцтва про смерть їй було відмовлено, оскільки нею було надано документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Пунктом 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, визначено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085 затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до якого включено і м.Макіївка Донецької області, на території якого 31.03.2018 року помер [PERSON] Тому згідно з п.1 постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року №254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», даний населений пункт відноситься до тих населених пунктів, які визнано тимчасово окупованими територіями. Відповідно до наказів Міністерства юстиції України від 25.11.2014 року №247/7 та від 17.06.2014 року № 935/5 всі органи та підрозділи, які підпорядковані Міністерству юстиції України, повинні були переміститися з тимчасово окупованих територій у населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та перереєструватись там. Тому всі акти та документи, видані органами, не переміщеними в населені пункти, на територіях яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та не перереєструвались, з 01.12.2014 року вважаються недійсними. Разом із тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСЛП), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Тому суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, Молдови та Росії, де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою, не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Із пояснень заявниці, її представника та свідка, а також із наданої до суду копії паспорта померлого [PERSON] та фотокарток місця поховання [PERSON] судом встановлено, що 31.03.2018 року у м.Макіївка Донецької області помер громадянин України [PERSON], який народився 30.07.1984 року у с.Семенівка Пологівського району Запорізької області, Україна. Лікарське свідоцтво про смерть від 31.03.2018 року №308, довідка для отримання допомоги на поховання від 31.03.2018 року №415, довідка про причину смерті №308 від 31.03.2018 року, а також свідоцтво про смерть серії ДНР №097799 від 31.03.2018 року, видані установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, не створюють правових наслідків. Тобто, для проведення державної реєстрації смерті [PERSON] існують обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявниці отримати свідоцтво про смерть та здійснити її права, повязані із встановленням даного факту. На підставі викладеного,

Outcome: approved