Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання порядку користування приміщенням квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що між нею та відповідачем 27 листопада 1997 року був укладений шлюб, який зареєстрований у виконкомі Мамаївської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, актовий запис № 44. Відповідно до рішення Кіцманського районного суду від 06 травня 2009 року шлюб між ними розірвано. Вказує, що відповідно до договору купівлі-продажу ВВЕ № 426554 від 22 червня 2004року посвідченого державним нотаріусом Кіцманської державної нотаріальної контори Олексюк С.В. сторонами за їхні спільні кошти було набуто 18/100 частини адміністративного будинку, що знаходиться в [ADDRESS], де вони разом зі своїми дітьми проживали у вищевказаному будинку. Однак, на початку травня 2013 року [PERSON] заявив, що він є власником квартири, та ставить питання про виселення [PERSON] разом з дітьми, оскільки бажає проживати там зі своєю новою сім'єю. [PERSON] вважає, що квартира належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому просить суд визнати порядок користування майном, квартирою [ADDRESS] та виділити їй частину коридору, який позначений № 4-1 на поверховому плані технічного паспорту, площею 1,6 кв.м, дві житлові кімнати (житлову кімнату, яка позначена № 4-2 на поверховому плані технічного паспорту площею 14,4 кв.м житлову кімнату, яка позначена № 4-3 на поверховому плані технічного паспорту, площею 9,9 кв.м, кухню, яка позначена № 4-4 на поверховому плані технічного паспорту, площею 11,1 кв.м та санвузол, який позначений № 4-5 на поверховому плані технічного паспорту площею 2,8 кв.м та виділити в користування [PERSON] частину коридору, який позначений № 1-4 на поверховому плані технічного паспорту, площею 7,1 кв. м, житлову кімнату, яка позначена № 4-7 на поверховому плані технічного паспорту площею 22,90 кв. м та санвузол, який позначений № 4-6 на поверховому плані технічного паспорту, площею 1,8 кв.м,; визначити часткову спільну власність на квартиру [PERSON] належить 55/100, а [PERSON] належить 45/100 частини квартири та зобовязати [PERSON] не чинити їй перешкоди. [PERSON] уточнила позовні вимоги, та просить суд визнати 18/100 частину адміністративного будинку, що розташований по [ADDRESS] спільною сумісною власністю її та [PERSON] [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно, мотивуючи свої вимоги тим, що 22 червня 2004 року між ним та [PERSON] було оформлено договір купівлі-продажу 18/100 частини адміністративного будинку, що знаходиться по [ADDRESS], за яким йому передано у власність зазначене майно. Однак, за вказаною адресою він зареєстрований та постійно проживав від народження, оскільки ордер на дану квартиру ще в 1977 році отримав його батько, як працівник Лужанського цеху заводу «Металіст», тоді вся їхня сім'я там вселилася. Його батько планував викупити дане житло за кошти, які повинні були виплатити йому, як компенсацію за час перебування на окупованій території Великої вітчизняної війни, однак у 2001 році він помер. В 2002 році надійшов лист з Австрії про те, що його батьку належить матеріальна допомога. В червні 2004 року ним та його братами отримані дані кошти на підставі свідоцтва про спадщину, за які одразу було придбано дану квартиру. Частина коштів використана на ремонт та переобладнання даної будівлі. В 2005 році він як власник данного житла в 2005 році зареєструав в даній квартирі свою дружину та двох їхніх дітей. Вважає, що спірна квартира була придбана ним за особисті кошти, які були успадковані ним, а тому є його особистою приватною власністю. [PERSON] підримала свій позов та просить його задовльнити, а зустрічний позов [PERSON] не визнала та просила відмовити в задоволенні позову. [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, а просив суд задовольнити його зустрічний позов. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, знаходить, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, зустрічну позовну заяву слід задовольнити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб 27 листопада 1997 року у виконкомі Мамївської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, актовий запис № 44. Від шлюбу мають двоє неповнолітніх дітей, а саме: [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18 лютого 2000 року та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04 листопада 2003 року народження. Відповідно до рішення Кіцманського районного суду від 06 травня 2009 року шлюб між ними розірвано. А рішенням Кіцманського районного суду від 04 листопада 2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], 13 жовтня 2003 року народження згідно рішення Кіцманського районного суду від 03 лютого 2009 року змінено розмір аліментів з 250 гривень на 300 гривень щомісячно на кожну дитину до їх повноліття. Щодо договору купівлі-продажу ВВЕ № 426554 від 22 червня 2004 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] останньому належить 18/100 частини адміністративного будинку, що знаходиться по [ADDRESS], посвідченого державним нотаріусом Кіцманської державної нотаріальної контори Олексюк С.В. та зареєстрованого в Кіцманському районному бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 1-89 від 23 травня 2005 року, встановлено, що договір відповідає вимогам законодавства та письмовими поясненнями свідка [PERSON] підтверджено, що між ним та покупцем [PERSON] було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу спірного приміщення і одразу були передані кошти за це приміщення, однак у зв'язку із тривалим оформленням приватизаційних паперів, сам договір купівлі-продажу був посвідчений 22 червня 2004 року. З дослідженої довідки виконавчого комітету Лужанської селищної ради № 539 від 17 вересня 2013 року, вбачається, що ордер на вселення у квартиру [ADDRESS] у 1977 році отримала сім'я [PERSON], який на той час працював у Лужанському цеху заводу «Металіст». В цьому ж році в дану квартиру вселилися [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Однак, за час проживання сім'я своє право на безоплатну приватизацію житла не використовувала. У зв'язку з цим вони оформили договір купівлі-продажу на дану квартиру у 2004 році. У 2005 році тут прописалися [PERSON]. На даний час в квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження, оскільки позовна вимога про визнання порядку користування приміщенням квартири заявлена з тих підстав, що начебто [PERSON] пред'явив вимогу останній про виселення. Однак, дані обставини не були підтверджені належними доказами, а спростовані актом обстеження матеріально-побутових умов проживання мешканців спірної квартири від 27 вересня 2013 року, із якого вбачається, що [PERSON] доступу до власної квартири на має, оскільки вній [PERSON] змінено замок та спростовуються поясненнями [PERSON], яка вказала, що [PERSON] в квартирі не проживає та ключів від неї не має, перешкоди в користуванні квартирою їй не чинив; спростовується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], який пояснив, що в 2012-2013 роках проводив на замовлення позивачки ремонтні роботи в спірній квартирі. Свідок [PERSON] пояснила, що в квартирі проживає позивачка з дітьми та вона чула, що [PERSON] залишив квартиру. Свідок [PERSON] також надав пояснення про те, що його брат в квартирі не проживає, ключів від вхідних дверей в квартиру не має та що в цій квартирі зберігаються речі його, батьків та брата. Із позовом до суду про виселення позивачки із квартири [PERSON] за тривалий період після розірвання шлюбу не звертався, будь-яких перешкод в користуванні квартирою їй не чинив. Суд, вважає, що [PERSON] не надала ґрунтовних підстав, які б підтвердили той факт, що відповідач чинить перешкоди в користуванні квартирою, тому відсутні підстави для здійснення аналізу правовідносин сторін, що у сукупності мали б слугувати підставою для вирішення питання чи має місце порушення прав іншого співвласника. Крім того, позивачка пред'являючи позов про визначення порядку користування приміщеннями квартири фактично просить провести поділ спірної квартири, виділивши сторонам певні приміщення та визнати за нею право власності на визначену частку квартири. Однак, [PERSON] пропущено передбачений законом строк позовної давності на пред'явлення вимоги про поділ майна подружжя, оскільки шлюб між сторонами розірвано 06 травня 2009 року, а позов подано до суду 17 липня 2013року. Також, позивачкою не надано доказів, що спірне приміщення переведено до житлового фонду та переобладнано в квартиру, що унеможливлює її поділ на частки. Згідно Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22 грудня 1995року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» позов про визначення порядку користування приміщеннями квартири може розглядатися в тому разі, якщо спільне майно неможливо поділити між співвласниками в натурі із виділенням окремих ізольованих приміщень з окремими виходами. В даному випадку позивачем не пред'явлено вимогу про поділ майна подружжя, визначення часток, а згодом і визначення порядку користування. Зрештою сплив строк позовної давності на пред'явлення вимоги про поділ в натурі майна подружжя і не доведено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки оспорено [PERSON] За таких підстав первісний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Також, суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю є обґрунтованим та знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду справи. Так, встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] являвся адміністративним будинком заводу «Металіст». Батьки [PERSON] працювали на цьому заводі, а тому в 1977 році отримали приміщення в будинку для проживання членів сім'ї. Основним квартиронаймачем являвся батько позивача та з 1977 року в приміщені проживали батьки позивача, він та його брат, а з 1980 року проживав ще один брат, тобто всього п'ятеро чоловік. У зв'язку із зміною законодавства та основного балансоутримувача будинку сім'я [PERSON] оформила договір купівлі-продажу на квартиру в 2004 році. [PERSON] була зареєстрована в квартирі у 2005 році. Зазначені обставини стверджуються довідкою Лужанської селищної ради та були підтверджені свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] В 1998 році померла мати позивача, а в 2001 році помер його батько. Батьки за життя мали намір приватизувати квартиру, в якій проживали з 1977 року, однак зробити це не встигли. В 2002 році батькові позивача була призначена фінансова виплата колишнім рабським робітникам нацистського режиму в розмірі 1453,46 Євро. Однак в зв'язку із смертю батька [PERSON] та два його брати 20 серпня 2002 року отримали свідоцтво про право на спадщину, що складалася із грошових коштів в сумі 1453,46 Євро. Реалізуючи бажання батьків на викуп квартири [PERSON] за згодою повнолітнього брата [PERSON] та діючи в інтересах неповнолітнього брата [PERSON], домовився із власником будинку [PERSON] про викуп квартири за отримані в спадщину кошти. Однак, в зв'язку із тривалим оформленням продавцем приватизаційних документів на адміністративний будинок договір купівлі-продажу був укладений лише 22 червня 2004 року. Зазначені обставини стверджуються Свідоцтвом про право на спадщину, договором купівлі-продажу квартири, поясненням свідка [PERSON] та письмовими поясненнями свідка - продавця [PERSON] Суд, вважає, що пояснення свідка [PERSON] є належним та допустимим доказом, оскільки в нього була поважна причина щодо неможливості з'явитися до суду, він самостійно в поясненнях вказав, що усвідомлює наслідки кримінальної відповідальності за неправдиві свідчення, а також дані пояснення повністю узгоджуються із поясненнями інших свідків, зокрема [PERSON], [PERSON], [PERSON], свідоцтвом про право на спадщину, згідно якого кошти були отримані в Євро та зі слів продавця передані йому саме в валюті Євро. Посилання [PERSON] на те, що спірну квартиру було придбано за спільні кошти подружжя є необґрунтованими та спростовуються поясненнями свідків, зокрема свідок [PERSON] пояснила, що зичила кошти доньці в сумі 1500 гривень на початку 2004 року, в той час коли гроші покупцеві передавалися в 2003 році, що підтверджено свідком [PERSON], [PERSON], а сам договір купівлі-продажу був оформлений в червні 2004 року. В той же час свідок підтвердила, що [PERSON] отримав грошову компенсацію за батька. Свідок [PERSON] пояснила, що їй відомо, що будинок, в якому проживала сім'я [PERSON] належав до заводу, це був гуртожиток, їм було надано в користування. Їй відомо, що Австрія батькам [PERSON] виплачувала компенсацію. Одночасно свідок пояснила, що їй було шкода [PERSON], бо та кінці з кінцями зводила. Свідок [PERSON] пояснив, що проживав з народження в спірній квартирі, що батько хотів приватизувати, але не встиг, бо помер. Після смерті батька в 2002 році вони в нотаріальній конторі отримали спадщину в грошовій сумі. Самі гроші отримали в 2003 коли було холодно і одразу домовилися із [PERSON] про купівлю-продаж і брат передав йому гроші в Євро. Але він довго оформляв приватизаційні папери, тому сам договір був укладений влітку 2004 року. Постановою Пленуму ВСУ № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи такі спору суди перш за все повинні з'ясовувати джерело доходів подружжя, за які було придбано майно. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] кінці з кінцями зводила, свідок [PERSON] пояснила, що постійно зичила гроші доньці, кормила сім'ю [PERSON], свідок [PERSON] пояснив, що квартиру було придбано за кошти, отримані в спадщину, що свою частину він також віддав на придбання квартири і частина молодшого неповнолітнього на той час брата також пішла на придбання цієї квартири, оскільки [PERSON] був опікуном неповнолітнього брата. Таким чином письмовими доказами та іншими доказами, встановленими під час розгляду справи беззаперечно було встановлено, що спірне майно було придбано за особисті кошти [PERSON] А згідно ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. На підставі ст. ст. п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України, ст.. 392 ЦК України

Outcome: approved