Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з цивільним позовом до Ужгородської міської ради про стягнення безпідставно набутих коштів. Позовні вимоги мотивує тим, що 05.02.2008 року Ужгородською міською радою було прийнято рішення № 621 «Про надання земельних ділянок», яким [PERSON], виділено у власність земельну ділянку площею 0,0968 га в [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та зобов'язано здійснити сплату 24200,00 грн. до бюджету міста коштів на розвиток інженерних мереж з розрахунку 25,00 грн. за один квадратний метр. 19.03.2008 року на виконання рішення міськради позивачкою було перераховано суму в розмірі 24200,00 грн. на рахунок місцевого бюджету м. Ужгорода на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгорода. Згідно рішення Ужгородської міської ради від 12.12.2008 року за № 924 було внесено зміни в рішення міськради від 05.02.2008 року за № 621 і зазначена земельна ділянка перейшла у власність її чоловіка (третьої особи на стороні позивача) - [PERSON]. Кошти у розмірі 24200,00 грн., які сплатила позивачка залишилися у місцевому бюджеті як внесок на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста так як розмір та позиція земельної ділянки не помінялися, а змінився тільки власник. 13.04.2009 року [PERSON] видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. 28.03.2017 року, випадково, у знайомих позивачка дізналася про судові справи, якими повертають зайво сплачені кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгорода. У цей же день із Єдиного державного реєстру судових рішень [PERSON] стало відомо про те, що постановою Ужгородського міськрайонного суду по адміністративній справі № 2-а-1024/11 від 14.02.2013 року, яка набрала законної сили 20.03.2014 року на підставі постанови Львівського апеляційного адміністративного суду по справі № 876/6629/13, рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 року № 99 визнано незаконним та скасовано. Таким чином, позивачка вважає, що строку позовної давності для звернення у суд не пропустила. У зв'язку з тим, що сплата коштів у сумі 24200,00 грн. була зроблена на підставі рішення Ужгородської міської ради, яке визнано протиправним та скасовано в судовому порядку, позивачка вважає, що її сім'я має право на повернення зазначених коштів, як набутих відповідачем без достатньої правової підстави. Зобов'язання Ужгородською міською радою сплатити нею кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури [ADDRESS] до моменту оформлення нею права власності на земельну ділянку було безпідставним та внаслідок сплати коштів без правових підстав, їй нанесена матеріальна шкода в сумі 24200,00 грн. На підставі викладеного, просить стягнути з Ужгородської міської ради на її користь безпідставно набутих грошових коштів в сумі 24200,00 грн, перерахованих відповідачу згідно квитанції № 1 від 19.03.2008 р. та сплачений судовий збір. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової повістки, наявна в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомив, причини неявки суду не відомі. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, третю особу, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05.02.2008 року Ужгородською міською радою було прийнято рішення № 621 «Про надання земельних ділянок», яким [PERSON], виділено у власність земельну ділянку площею 0,0968 га в [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та зобов'язано здійснити сплату 24200,00 грн. до бюджету міста коштів на розвиток інженерних мереж з розрах унку 25,00 грн. за один квадратний метр. Згідно платіжного доручення за № 1 від 19.03.2008 року на виконання рішення міськради позивачкою було перераховано суму в розмірі 24200,00 грн. на рахунок місцевого бюджету м. Ужгорода на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгорода. Оригінал платіжного доручення був досліджений судом в судовому засіданні. Відповідно рішення Ужгородської міської ради від 12.12.2008 року за № 924 було внесено зміни в рішення міськради від 05.02.2008 року за № 621 і зазначена земельна ділянка перейшла у власність її чоловіка (третьої особи на стороні позивача) - [PERSON]. Кошти у розмірі 24200,00 грн., які сплатила позивачка залишилися у місцевому бюджеті як внесок на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста так як розмір та позиція земельної ділянки не помінялися, а змінився тільки власник. 13.04.2009 року чоловіку позивачки [PERSON] видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. 28.03.2017 року, у знайомих позивачка дізналася про судові справи, якими повертають зайво сплачені кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгорода. Цього ж дня із Єдиного державного реєстру судових рішень [PERSON] стало відомо про те, що постановою Ужгородського міськрайонного суду по адміністративній справі № 2-а-1024/11 від 14.02.2013 року, яка набрала законної сили 20.03.2014 року на підставі постанови Львівського апеляційного адміністративного суду по справі № 876/6629/13, рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 року № 99 визнано незаконним та скасовано. З матеріалів справи вбачається, що позивачка не була учасником вищезгаданого судового процесу, а отже знати про рішення судів не могла. Крім того, з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014 року була оприлюднена в Реєстрі тільки 01.04.2014 року, що виключає можливість пропуску позивачем трирічного строку позовної давності. У відповідності до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. При цьому у розумінні ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва,. будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Процедура безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначена ст. 118 Земельного кодексу України, якою не передбачено можливість встановлення додаткових умов при вирішенні питань стосовно передачі громадянам у власність земельних ділянок. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З контекстного аналізу зібраних доказів, суд дійшов висновку, що зобов'язання позивачку сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури [ADDRESS] до моменту оформлення нею права власності на земельну ділянку, яка знаходяться за вказано адресою, було безпідставним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (ст. 15 ЦК України). Статтею 1212 ЦК України регламентовано обов'язок особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Враховуючи вищезазначене, та приймаючи до уваги, що Ужгородська міська рада після скасування судом рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», на підставі якого позивачка перераховано на рахунок відповідача кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури [ADDRESS] в розмірі 24200,00 грн., використовує ці кошти безпідставно, суд приходить до висновку, що вимога позивачки про стягнення безпідставно набутих коштів є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню, то з відповідача на її користь слід стягнути суму сплаченого судового збору.

Outcome: approved