Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори у якій, уточнивши свої позовні вимоги, просить суд: визнати недійсною довіреність від 16 березня 2011 року від її імені на ім'я [PERSON], посвідчену [PERSON] завідувачем консульського відділу України в Республіці Італія, місто Рим, від 16 березня 2011 року за реєстровим № 87; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23 липня 2011 року укладений між [PERSON], який діяв від її імені за вказаною довіреністю, та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 5-1109. Судові витрати позивач просить покласти на відповідачів. В обґрунтування таких позовних вимог [PERSON] посилається на те, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 27.05,2005 року, їй на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS]. Ця квартира розташована на 2-му поверсі 5-ти поверхового будинку та складається з коридору, туалету, ванної, кухні, 3-х житлових кімнат, комори та балкону. Її загальна площа 59,0 кв.м., житлова площа 41,5 кв.м. Інвентаризаційна (балансова) вартість квартири складає 11983 грн. В цій квартирі були зареєстровані та мешкали вона, її донька - [PERSON] та її син - [PERSON]. Оскільки син зловживав спиртними напоями, наркотичними засобами та вчиняв бійки, вона з донькою були вимушені мешкати за іншими адресами, але були зареєстровані за адресою спірної квартири. В кінці липня 2011 року їй від сусідів стало відомо про те, що 23.07.2011 року її син [PERSON] підробив її підпис у довіреності, яку нібито вона видала у посольстві України в Італії, та діючи на підставі цієї довіреності продав стороннім особам належну їй одній квартиру [ADDRESS]. У теперішній час їй стало відомо, що 23.07.2011 року відповідач [PERSON], який діяв нібито на підставі консульської довіреності, посвідченій [PERSON], завідуючим Консульського відділу України в Республіці Італія від 16.03.2011 року за реєстровим № 87, виданої начебто нею на його ім'я, уклав із відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу вказаної вище квартири. Згідно цього договору [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] за 256000 грн. Цей договір було посвідчено нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. та зареєстровано в реєстрі за №5-1109. Проте, ніякої довіреності сину на відчуження мого майна вона не надавала та навіть ніколи не була за кордоном і не має закордонного паспорту Громадина України для виїзду за кордон. За фактом шахрайських дій свого сина вона та її донька звернулися до Індустріального РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області. Але працівниками міліції з цього приводу у порушенні кримінальної справи відмовили. Вона та донька неодноразово зверталися із скаргами на постанову про відмову у порушенні кримінальної справи. Після цього прокурором району постанова скасовувалася та направлялася до МВС для проведення додаткової перевірки. Але і після цього по надуманим доводам працівники міліції відмовляли у порушенні кримінальної справи. Угода по відчуженню її квартири була укладена на основі довіреності, яку вона не видавала синові. Тобто, договір купівлі-продажу є недійсним, так як він був укладений на основі недійсної довіреності, тобто відповідач не був уповноважений на здійснення будь-яких правових дій від її імені. Відповідач [PERSON] не був власником спірної квартири, довіреність та повноваження на продаж квартири вона йому не надавала. В судовому засіданні позивач та її представники підтримали пред'явлену позовну заяву та просили її задовольнити. В обґрунтування вимог та своїх доводів посилалися на обставини викладені у пред'явленій позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник проти позову заперечували та у його задоволенні просили відмовити у повному обсязі посилаючись на необґрунтованість та недоведеність обставин на які позивач зазначала у заяві та у судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про місце та час судового засідання, про причини неявки суд не сповістив, заперечень проти позову не надав, свого представника до суду не направив. Представник Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори заявилася у судове засідання та надала для огляду у судовому засіданні матеріали реєстру нотаріальної контори із оригіналами оспорюваних правочинів. Зазначила на відсутності порушень вимог чинного Законодавства України з боку державного нотаріуса Циганко О.В. Остання надала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, просила ухвалити рішення у справі на розсуд суду. Представник Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не сповіщено. Суд, вислухавши пояснення сторін та їхніх представників, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Спірна квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке було видано їй на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2091 від 21.10.1999 року (а.с. 7). Право власності на квартиру було зареєстровано за позивачкою у встановленому законом порядку Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 31 травня 2005 року (а.с. 8). Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 липня 2011 року (а.с. 62) [PERSON] від імені [PERSON], діючи по довіреності, посвідченій [PERSON] завідуючим консульського відділу України в Республіці Італія, м. Рим, Віа Гвідо д'Ареззо, 9, від 16 березня 2011 року за реєстровим № 87, продав покупцю [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Продаж вчинено за 256000,00 грн. Цей договір було посвідчено державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 5-1109. На підставі вищевказаного договору купівлі продажу Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за відповідачем [PERSON] як за одноосібною власницею цього нерухомого майна (а.с. 59, 60-61). Згідно з довідкою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 13 вересня 2013 року (а.с. 128) позивач [PERSON] паспортом громадянина України для виїзду за кордон не документувалася. За інформаційною довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної служби України від 21.11.2014 року, наданої на ухвалу суду про забезпечення доказів у справі, відомостей про перетинання державного кордону громадянкою України [PERSON], [INFO], виявлено не було (а.с. 177). Отже, за встановлених в судовому засіданні обставин, вважати дійсною довіреність від імені [PERSON] на відповідача [PERSON], посвідчену [PERSON] завідуючим консульського відділу України в Республіці Італія, м. Рим, Віа Гвідо д'Ареззо, 9, від 16 березня 2011 року за реєстровим № 87, немає підстав, оскільки в судовому засіданні як з пояснень самої позивачки, так і з інформації наданої Державною міграційною службою України та Державною Прикордонною службою України, однозначно встановлено, що [PERSON] не перебувала за межами України взагалі, та у березні 2011 року не могла знаходитися в Республіці Італія, в м. Рим, за адресою: Віа Гвідо д'Ареззо, 9, та не могла підписувати та видати оспорювану довіреність, а в зазначеній консульській установі вона не могла бути посвідчена. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Згідно зі ст. 658 ЦК України, право продажу товару належить лише власникові товару. Це випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 317 ЦК України про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона - продавець передає майно у власність другій стороні - покупцю, покупець при і має майно і сплачує за нього певну суму. Відповідно до частинами 1,2, 3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правові наслідки недотримання цієї вимоги, визначеної ч. 3 ст. 203 ЦК України, передбачені статтями 229, 230, 231, 232, 233, 234, 235 ЦК. За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦПК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За змістом ст. 230 ЦПК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] знаючи про те, що його мати [PERSON] не видавала на його ім'я будь-якої довіреності на право продажу належної їй квартири, використовуючи консульську довіреність, яку не підписувала позивач, діючи умисно, вчинив від її імені правочин - договір купівлі продажу спірної квартири на користь [PERSON], ввівши останню в оману щодо дійсного волевиявлення [PERSON] у цьому питанні. Тобто, [PERSON] на момент вчинення договору купівлі-продажу усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам позивача та бажав виникнення через це несприятливих наслідків. В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердила, що розрахувалася за квартиру та сплатила обумовлену договором суму коштів продавцю (п. 3 договору) до підписання оспорюваного договору купівлі-продажу. [PERSON] підтвердила, що вона ніяких коштів від сина не отримувала за продаж квартири, оскільки вона не мала жодного наміру продавати своє єдине житло, а будь-які довіреності на сина вона не видавала, оскільки вона з ним не спілкується взагалі вже довготривалий час та перебуває у неприязних стосунках через те, що він вживає наркотики, веде антисоціальний спосіб життя. За встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню, оскільки з досліджених в процесі доказів вбачається, що [PERSON] діючи за документом - оспорюванню довіреністю, який позивач жодним чином не могла підписати 16 березня 2011 року в Республіці Італія, в м. Рим, ввів покупця [PERSON] в оману щодо дійсних намірів його матері [PERSON] продати квартиру, та протиправно від її імені уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу спірної квартири. Отже, враховуючи, що [PERSON] не мав права продавати спірну квартиру, вищевказану довіреність та договір купівлі-продажу квартири необхідно визнати недійсними. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі відносяться на рахунок відповідачів.

Outcome: approved