Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним. У позові позивачка зазначає, що у березні 1998 року на товарній біржі придбала будинок. Нотаріального посвідчення цього договору згідно ст.15 Закону України «Про товарну біржу» на той час не вимагалося, він набував чинності з дня його реєстрації на товарній біржі, тобто 30.03.1998 р. Відсутність нотаріального посвідчення зазначеної угоди позбавляє його можливості повноцінно реалізувати право власності на нерухоме майно. За таких обставин позивач вважає, що вона має право на визнання договору укладеного на товарній біржі, дійсним. Позивач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, але у судове засідання не зявився. До суду звернувся з письмовою заявою з проханням розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримує повністю, судові витрати у справі залишити за ним. Відповідач в судове засідання не зявився, але на адресу суду надійшов лист за підписом представника Веселівської селищної ради [PERSON], яка просить справу розглянути без їхньої участі, позов визнають у повному обсязі. Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін тому можливо розглянути справу по суті у відсутності сторін по наявним у справі доказам, відповідно до вимог ст.ст.158, 169 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 30.03.1998 р. на біржових торгах товарної біржі «ІНТЕГРАЛ» (м.Дніпрорудний) [PERSON] уклала договір купівлі-продажу житлового будинку, за яким [PERSON] продала їй належну на праві приватної власності, на підставі Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданий Веселівською селищною Радою народних депутатів Веселівського району Запорізької області від 11.09.1980 р., житловий будинок № 9 з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці, що знаходиться за адресою Запорізька область Веселівський район смт.Веселе вул.Леніна. Договір було укладено за участю брокерів та зареєстровано у журналі реєстрації угод ТБ «ІНТЕГРАЛ» м.Дніпрорудний за № Н182 від 30.03.1998 р., згідно вимог ст.15 діючого на той час Закону України «Про товарну біржу». Нотаріального посвідчення цього договору, згідно ст.15 Закону України «Про товарну біржу» на той час не вимагалося, він набув чинності з дня його реєстрації на товарній біржі, тобто з 30.03.1998 р. На підставі зазначеного договору відбулася передача нерухомого майна, а відтак і перехід права власності на нього, згідно відмітки на вище зазначеному договорі від 16.04.98р. реєстраційний напис №1678, право власності чоловіка позивача на зазначене нерухоме майно було зареєстровано Веселівським РБТІ (а.с.6,7). [PERSON] Продавець по договору купівлі-продажу померла 26.10.2012 р., що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 243720 видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Веселівського районного управління юстиції Запорізької області 26.10.2012 р., актовий запис № 130. Таким чином, дана обставина свідчить про відсутність можливості нотаріального посвідчення договору купівлі продажу (а.с.8). Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (ред.16.01.03р.) його положення застосовуються до цивільних відносин що виникли після набрання ним чинності (тобто після 01.01.04р.), таким чином до зазначених вище правовідносин з питань визначення дійсності договору мають застосовуватися норми ЦК УРСР (ред.1963р.) та законодавство чинне на вказаний період. Частиною 2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (1956-12) в редакції станом на 15.10.1999р., передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, тобто, діюче законодавство не вимагало від сторін подальшого нотаріального посвідчення вказаного договору. В той же час, відповідно до ст.227 ЦК УРСР (ред.1963р.) для договорів купівлі - продажу жилого будинку, у разі якщо хоча б однією із сторін є громадянин, було установлено обов'язкову нотаріальну форму, недодержання якої тягнуло за собою недійсність угоди (ст.47 ЦК УРСР). Відсутність нотаріального посвідчення зазначеної угоди тягне за собою неможливість повноцінної реалізації мною прав на набуття права власності на нерухомого майна (що є наслідком відмови мені в реалізації права на спадщину). Враховуючи ту обставину що перехід права власності до мене на зазначене нерухоме майно ніким не оспорюється і відбувається у відповідності до вимог чинного законодавства, то єдиним питанням яке потребує судового вирішення є питання визнання дійсним зазначеного договору (в зв'язку з відсутністю нотаріального посвідчення) так як окрім зазначеного, він містить всі необхідні суттєві умови, визначені законодавством для відповідних договорів. Можливість вирішення питання щодо визнання зазначеної угоди дійсною була передбачена ч.2 ст.47 ЦК УРСР, також така можливість передбачена нормою ч.2 ст.220 ЦК України. Згідно ст.ст.219-220 ЦК України, що набрав чинності з 01.01.2004 р., у разі недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору, він вважається нікчемним, проте може бути визнаний судом дійсним за умови, що він відповідав дійсній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню договору перешкоджали обставини, які не залежали від волі цієї особи; якщо відбулося повне, або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. На час укладення договору купівлі-продажу на біржі він відповідав усім вимогам діючого на той час законодавства, тобто вважався правомірним. Суд встановив, що позивач до цього часу, протягом останніх сімнадцять років, фактично володіє, користується і розпоряджається житловим будинком, а також присадибною ділянкою. Її право власності на житловий будинок ніким не оспорюється. Житловий будинок не перебуває під заставою, арештом чи забороною. Позивач має законне право набути право власності на житловий будинок. Будь-яких підстав для зміни умови договору немає. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує вимоги ст.88 ЦПК України, а також заяву позивачки, яка просить судові витрати по справі залишити за нею. На підставі ст.ст.47, 227 ЦК УРСР (1963 р.), ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 р., ст.ст.219-220, ч.2 ст.328, ЦК України (2004 р.),

Outcome: approved