Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з вказаним вище позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У позові посилалась на те, що з 26 травня 1996 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] Від шлюбу у них народилося троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], 2001 р.н. Протягом 2006-2007р.р. ними за спільні кошти було самочинно збудовано житловий будинок, загальною площею 345,5 кв.м., який знаходиться по [ADDRESS]. На підставі рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28.09.2007 року, за відповідачем [PERSON] було визнано та зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок. Останнім часом між ними часто почали виникати непорозуміння та суперечки з приводу того, що відповідач вважає себе єдиним власником спірного майна. Таким чином, з метою захисту своїх прав та прав неповнолітніх дітей вона змушена звернутися до суду із відповідним позовом. Згідно висновку експерта №280 від 01 лютого 2013 року будинок [ADDRESS] можливо виділити в натурі, однак у різних частках 40% та 60%. Враховуючи те, що з нею проживають троє дітей, які потребують окремих кімнат, просила визнати за нею та відповідачем право спільної сумісної власності на житловий будинок літ.А, загальною площею 345, 50 кв.м., який знаходиться по [ADDRESS] виділити їй в натурі частку із майна, яка становить 60% та складається із холу площею 37,6 кв.м., кухні-їдальні площею19,7 кв.м., коридору площею 10,5 кв.м., кімнати площею 25,5 кв.м., кімнати площею20 кв.м., гаражу площею 40,4 кв.м., підвального приміщення площею 33 кв.м., підвального приміщення площею 19,9 кв.м., всього 206,6 кв.м. Виділити в натурі відповідачу [PERSON] частку із майна, яка становить 40% і складається: тамбура площею 2 кв.м., прихожої площею 9,6 кв.м., санвузола площею 5,5 кв.м., кімнати площею 13,7 кв.м., холу площею 2,4 кв.м., кімнати площею 13,7 кв.м., санвузолу площею 5,4 кв.м., кімнати площею 18,2 кв.м., кімнати з балконом площею 15,9 кв.м., гаража площею 21,2 кв.м., підвального приміщення площею 18,3 кв.м., підвального приміщення площею 12,5 кв.м., всього 138,4 кв.м. Також право спільної сумісної власності на вказаний житловий будинок - припинити. Справа слухалась у відсутність сторін по справі, які в судове засідання не з'явилися, незважаючи на те, що належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Позивачка [PERSON] надала до суду заяву, в якій судове засідання просила провести у її відсутність. Позов підтримала у повному обсязі. Також від представника третьої особи ПАТ КБ ПриватБанк надійшла заява, в якій він просив слухати справу у його відсутність. Просив у задоволенні позову відмовити, з підстав викладених у своїх письмових запереченнях. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Від них до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності. На підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України , згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено що сторони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано 26 травня 1996 року виконкомом Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, про що зроблено актовий запис за №02 (а.с.9). Під час перебування у шлюбі, а саме протягом 2006-2007 р.р., позивачкою та відповідачем було самочинно збудовано житловий будинок загальною площею 345,5 кв.м., який знаходиться по [ADDRESS] Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28 вересня 2007 року, яке у встановленому законом порядку зареєстровано в Чернівецькому комунальному бюро технічної інвентаризації, визнано за відповідачем [PERSON] право власності на вище вказане нерухоме майно (а.с.11,12) . Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Як вбачається із ч.1 та ч.2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При цьому судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS], на підставі кредитного договору та договору іпотеки №Е/V 072016 від 16 листопада 2007 року, укладених між ЗАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON], є предметом іпотеки (а.с.98-103). У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 26.02.2013 року в рахунок погашення заборгованості в розмірі 154 679,63 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки та надано Банку дозвіл укладати від свого імені договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу іпотеки (а.с.104-106). Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Визначення часток у спільній сумісній власності між подружжям, у тому числі того, яке є предметом іпотеки, не може вважатись розпорядженням таким майном і свідчити про порушення прав іпотекодержателя. За таких обставин поділ спільного майна подружжя у даній справі не порушує права ПАТ КБ «ПриватБанк» та не може впливати на зміну умов договору іпотеки. Таким чином, виходячи із принципу рівності часток кожного із співвласників спільного сумісного майна, суд вважає, що частка кожного із них складає по ? житлового будинку [ADDRESS]. Згідно ст.372 ч.3 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи наведені вище вимоги закону, суд вважає, що право спільної сумісної власності на спірне майно слід припинити. Згідно вимог чинного законодавства, у випадку коли учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно до своєї частки в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки житлового будинку та нежитлових приміщень, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Згідно висновку експертного будівельного-технічного дослідження від 01 лютого 2013 року, спільне нерухоме майно підлягає поділу між подружжям в натурі. Однак частки майна є нерівними та становлять 60% та 40%. При цьому, ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Пленум Верховного суду України в своїй постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» роз'яснив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування) (п.30). Отже, в окремих випадках суд при визначенні часток у спільному сумісному майні подружжя і його поділі, може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей або інтереси одного із подружжя, що заслуговують на увагу. Так, судом встановлено, у [PERSON] та [PERSON] від шлюбу [INFO] народився син [PERSON] та [INFO] дочка [PERSON]. Вказане підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.14-15). При цьому, із матеріалів позовної заяви вбачається, що у сторін народилася ще третя дитина [PERSON], 2001 р.н., проте позивачкою не надано доказів на підтвердження вказаної обставини. Під час вирішення судом спору вказаної категорії необхідно встановити з ким проживають неповнолітні діти після розірвання шлюбу, який розмір аліментів одержують діти, щоб достатньо забезпечити їх фізичний і духовний розвиток та лікування, а також щоб не допустити фактичного нерівного положення подружжя після розірвання шлюбу в зв'язку із залишенням дітей у одного з них. Рішення за цими мотивами повинно містити обґрунтування відступлення від засад рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Проте, позивачкою не надано суду належних доказів з приводу того, що неповнолітні діти проживають разом із нею, знаходяться на її утриманні, вихованні, а відповідач ухиляється від матеріального утримання дітей. З метою з'ясування всіх обставин справи, судом неодноразово було викликано в судове засідання позивачку [PERSON], однак вона не з'явилася, а тільки надала заяву про слухання справи у її відсутність. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч.1 ст.60 ЦКП України). Отже, на позивача, поряд із обов'язком довести факт порушення свого суб'єктивного права відповідачем, також покладено обов'язок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов'язує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову. Із цих положень випливає необхідність доведення для задоволення позову таких фактів: наявність обставин, з якими закон пов'язує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його суб'єктивного права відповідачем. Недоведеність цих фактів є підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог. Враховуючи те, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів з приводу того, що її частка у спільному майні подружжя повинна бути збільшена за рахунок того, що з нею проживають троє неповнолітніх дітей, суд вважає, що позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Outcome: partial