Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона є власником житлового будинку, який знаходиться у [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку також зареєстровані відповідачі по справі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які за вказаною адресою не проживають більше 2 років, припинили виконання обов`язків утримання будинку позивача, що позбавляє її певних соціальних пільг. З врахуванням вищевикладеного та беручи до уваги те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у належному їй житловому будинку не проживають, просить визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 01.11.2019 року по даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. На підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь - якої зі сторін про інше. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд, дослідивши письмові докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що відповідно до копії договору дарування житлового будинку від 03.12.2018 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №147817035 від 03.12.2018 року, позивач [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] /а.с. 6-8/. Оскільки, позивач [PERSON] є власником вказаного житлового будинку, а тому наділена повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов`язані з володінням та користуванням цим майном. З письмових матеріалів справи, а саме з будинкової книги [NUMBER] , довідки про склад сім`ї №4523 від 01.10.2019 року, актів Ківерцівської міської ради Волинської області №Щ-455/02-07 від 01.07.2019 року, №Щ-455/02-07 від 15.08.2019 року та №Щ-455/02-07 від 23.09.2019 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані у вищезазначеному житловому будинку, однак не проживають за вказаною адресою більше 2 (двох) років /а.с.9-17/. За ст. 71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку, що оскільки відповідачі не проживають у житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] більше двох років, а тому вони втратили право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved