Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Казанківського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до Казанківської селищної ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позовні вимоги обґрунтовуються тими обставинами, що [INFO] померла [PERSON] , яка є її матір`ю, про що 07 травня 2019 року було вчинено відповідний актовий запис № 132. Після смерті [PERSON] , відкрилася спадщина на належне спадкодавцю спадкове майно, а саме, земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер 4823681700:04:000:0021). Померлою [PERSON] заповіт складений не був. Батьки спадкодавця [PERSON] померли раніше. На день своєї смерті, [PERSON] не перебувала у зареєстрованому шлюбі, чоловіка, з яким проживала б однією сім`єю не мала. Позивач є донькою померлої [PERSON] та єдиним спадкоємцем за законом. 19 грудня 2018 року у [PERSON] стався інсульт (гостре порушення мозкового кровообігу), внаслідок чого вона перебувала в безпорадному стані, потребувала стороннього догляду та не мала можливості самостійно себе обслуговувати, тому позивач, з того часу постійно проживала разом з нею за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 03-38/389 від 10 листопада 2019 року, виданою Казанківською селищною радою Казанківського району Миколаївської області. 20 листопада 2019 року з метою одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно, позивач звернулася до приватного нотаріуса Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О. Постановою приватного нотаріуса Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко Олени Олексіївни від 20 листопада 2019 року, було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину за законом, оскільки позивач до нотаріуса на протязі шести місяців не зверталася. Позивач зазначила, що вважала себе такою, що прийняла спадщину, так як постійно проживала разом із спадкодавцем до її смерті та на час відкриття спадщини, та фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Крім того, позивачу було неправильно роз`яснено порядок спадкування, яке полягало в тому, що до нотаріуса потрібно звертатися після спливу шестимісячного строку з дня смерті її матері [PERSON] для одержання свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, так як позивач, постійно проживала разом з матір`ю до її смерті. У зв`язку з наведеним, позивач вважає що нею було пропущено строк звернення до нотаріуса з заявою з поважних причин, а тому просить суд встановити їй додатковий строк тривалістю в один місяць для подання до приватного нотаріуса Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О. заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 11.12.2019 року провадження у справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 24.12.2019 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання сторони не з`явились, позивачем подано суду клопотання щодо проведення судового засідання без її участі, відповідачем причини неявки свого представника до суду не повідомлено. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про народження, серії [NUMBER] виданого 26.12.1967 року, позивач - [PERSON] народилась [INFO] , про що було зроблено запис в книзі реєстрації актів громадянського стану за № 31. Відповідно до вказаного свідоцтва, в графі батьки, записано, що матір`ю [PERSON] є громадянка [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] від 07.03.1987 року, [PERSON] було укладено шлюб з [PERSON] , та змінено прізвище на « [PERSON] ». Згідно з свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] виданого 07.05.2019 року Казанківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, громадянка [PERSON] померла [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 132. З огляду на досліджену судом копію державного акту на право власності на земельну ділянку, серії МК № 026436 від 09.08.2004 року, громадянка [PERSON] на підставі розпорядження Казанківської райдержадміністрації від 17.06.2004 року № 378-р, є власником земельної ділянки площею 10,8 га, яка розташована в межах Дмитро-Білівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до довідки Казанківської селищної ради від 10.11.2019 року № 03-38-389, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , до своєї смерті постійно проживала та була зареєстрована в будинку [ADDRESS] . [PERSON] доглядала матір під час хвороби, та на момент її смерті за вищевказаною адресою постійно проживала, але не була зареєстрована. Згідно інформації з реєстрів нотаріальних дій, від імені спадкодавця [PERSON] сільською радою заповіти не посвідчувалися. Як вбачається з копії спадкової справи 144/2019, спадкова справа після смерті [PERSON] , була заведена 20.11.2019 року на підставі заяви спадкоємця [PERSON] . З огляду на постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.11.2019 року №749/02, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після померлої [INFO] її матері [PERSON] , [INFO] , на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер 4823681700:04:000:0021), яка знаходиться в межах Дмитро-Білівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, із-за пропущення строку для прийняття спадщини. Беручи до уваги наведені обставини, суд враховує наступне. Згідно ст.ст.1216, 1217 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 до ст.1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити додатковий строк для прийняття спадщини. Згідно листа ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. За змістом п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у ст.6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року). Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Дана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року, справа №681/203/17-ц провадження № 61-26164св18. Прецендента практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. Суд враховує, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки позивач втратить право на спадкування майна, яке залишилося після смерті спадкодавця, яка доводилася їй рідною матір`ю. І спочатку смерть близької людини, а потім і втрата спадкового майна будуть для неї занадто надмірним тягарем, і при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи. Крім того, шестимісячний строк подання позивачем заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] сплинув 04 листопада 2019 року, а заяву до приватного нотаріуса позивач подала 20 листопада 2019 року, а звернулася до суду з позовною заявою 10 грудня 2019 року. Тобто, незначний часовий проміжок між закінченням строку прийняття спадщини та подачею позовної заяви про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є підставою для задоволення таких вимог. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає поважними причини пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини і визнає необхідним визначити їй додатковий строк для подання до приватного нотаріуса такої заяви в один місяць після набрання цим рішенням законної сили. Вказаний строк на переконання суду є достатнім для подання заяви про прийняття спадщини. З огляду на наведене,

Outcome: approved