Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до із вище вказаним позовом до [PERSON] В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначила, що перебуваючи в шлюбі з відповідачем, у листопаді 2000 року дала [PERSON] в борг свої особисті кошти в сумі 3\~100 доларів США, що підтверджується відповідною борговою розпискою від 17.11.2000 року. Гроші були потрібні відповідачу для викупу квартири його рідного брата [PERSON] Кошти надавались безстроково, з поверненням, як зазначав сам відповідач у розписці, по мірі можливого, але борг до сьогодні не повернуто. Протягом усіх цих років працювала на кількох роботах, тому не мала нагальної потреби в зазначених коштах. Чоловік не мав особливих успіхів у підприємницькій діяльності, вільних грошей не мав, тому не вимагала повернення зазначеного боргу. На теперішній час сімя фактично розпалась, проживають окремо. На даний час дані зобовязання відповідача набули актуальності, оскільки потреба у коштах викликана утриманням спільного з відповідачем сина [PERSON], який проживає з нею. [PERSON] добровільно борг не повертає, пояснюючи свою фінансову неспроможність скрутним матеріальним станом. Враховуючи, що суд у своєму рішенні зобовязаний вказати конкретну суму до сплати, справедливим буде обрати спосіб захисту порушених прав шляхом подачі позову про стягнення боргу саме в доларовому еквіваленті з застереженням про конвертацію в національну валюту за офіційним курсом на день здійснення платежу. Дана позиція цілком узгоджена з судовою практикою, що склалася, зокрема в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14. Просить стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики, укладеним 17.11.2000 року, у сумі 3\~100 доларів США, зі сплатою в гривні за офіційним курсом НБУ на день здійснення такої оплати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримав з підстав, заявлених у позові та додав, що [PERSON] мала особисті кошти, оскільки продала у 1998 році належну їй квартиру в м. Прилуки Чернігівської області, але докази на підтвердження даного факту відсутні. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що перебував у шлюбі з позивачем з 1998 року. Дійсно склав таку розписку і взяв ці кошти у дружини, які були витрачені на потреби сімї: з метою здійснення підприємницької діяльності проводив ремонт магазину, який взяв в оренду, а у 2005 році оформив на магазин право власності. Крім того, у 2001 році народився син, частина коштів була витрачена на його утримання. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором позики не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У розписці зазначено, що повернення боргу з боку відповідача буде здійснено «по мірі можливого», що можливо тлумачити як повернення коштів при наявності відповідних умов можливостей для повернення. При зверненні з позовом факт виникнення таких умов не вказаний. Крім того, відповідач не попереджався про повернення коштів у відповідний строк. Вважає, що відсутній цивільно-правовий спір, тому справу слід припинити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України в редакції 2004 року. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного Кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі і гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] проживав у шлюбі з позивачем з 12.08.1998 року і з того часу до 2016 року проживали разом, вели спільне господарство. Всі отримані від позивача гроші були використані в інтересах сімї і виховання дитини. Тому позов задоволенню не підлягає. Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з серпня 1998 року по теперішній час. Відповідно до розписки, написаної власноручно [PERSON] 17.11.2000 року, він взяв у боргу у своєї дружини [PERSON] 3\~100 доларів (три тисячі сто умовних одиниць), які поверне по мірі можливості. За загальним правилом\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Перша судова палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у своїй постанові від 19.02.2018 року у справі № 295/4650/14-ц, висловила правову позицію щодо визначення спільної та особистої власності подружжя. Зокрема зазначив, що конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено\~статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини 3\~статті 61 СК України\~кореспондує частині 4\~статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Таким чином, з урахуванням вище наведеного, позивач повинна доказати, що кошти, які вона передавала чоловіку по розписці, є саме її особистою власністю і не відносяться до спільної сумісної власності подружжя, що не було доведено в ході судового розгляду. Крім того, позивачем не доведено, що взяті її чоловіком кошти були витрачені не в інтересах сімї, а на власні, особисті потреби, не повязані із сімейними. За таких обставин, позовні вимоги є необгрутованими та не доведеними, тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed