Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, вказуючи, що вона з 14.08.1998 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано згідно з рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23.06.2017року. Мають спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . За рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 27.04.2017 р., яке виконується примусово, з відповідача на її користь на утримання дочки стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу відповідача. Однак, від виконання своїх обов`язків зі сплати аліментів на її користь, відповідач систематично ухиляється, постійно змінює свої місце проживання та роботи, внаслідок чого, він має заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.01.2021 року у розмірі 96814,99 грн. 22.05.2018 року вона уклала шлюб з громадянином Турецької Республіки, проживає разом з чоловіком в Туреччині за адресою: [ADDRESS] . Її чоловік має особисте житло, постійний дохід за місцем своєї роботи, а також велику родину, усі його родичі мешкають у Туреччині, мають статки вище середнього рівня доходу, тобто вона разом з чоловіком, мають необхідні можливості, в тому числі фінансові, для створення усіх необхідних умов для гармонійного розвитку дитини, її навчання, лікування та відпочинку. При цьому, вона неодноразово зверталась до відповідача за відомим їй номером телефону з проханням, щоб він надав дозвіл на виїзд їхньої доньки до Туреччини, однак останній перестав відповідати на її дзвінки та припинив будь-яку комунікацію як з нею, так і з донькою, яка також намагалась дзвонити відповідачу зі свого телефону з метою домовитись з останнім про її виїзд разом з нею до Туреччини. Вважає, що відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , у її супроводі, без згоди батька [PERSON] , в Турецьку Республіку, з 01 червня 2021 року до 04 листопада 2023 року включно та стягнути з відповідача на її користь всі понесені нею судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи в суді. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 07.06.2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позов та вказані в ньому обґрунтування підтримав у повному обсязі, додатково пояснив, що відповідач тривалий час взагалі ніякої участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, всіляко ухиляється від виконання батьківських обов`язків, на сьогоднішній день його заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини становить близько 100000,00 грн., тому вважає, що доцільно було б надати право на виїзд дитини за межі України без згоди батька, оскільки це буде відповідати інтересам дитини. Мати має можливість забезпечити дитину матеріально. Доказів про доходи позивачки немає, але з її слів, дохід родини є вищим ніж середній дохід в Україні. Дитина зможе продовжувати навчання в Україні, в онлайн режимі, а також закінчити школу в Туреччині, якщо їй буде надана посвідка на постійне проживання. Сім`я проживає в провінції Баликесір в місті Гьонен, позивачка громадянства Туреччини не має, однак має дозвіл на постійне проживання, працює у приватної особи реалізатором, її чоловік приватний підприємець, має власний бізнес, зі слів довірительки має кафе і магазин. Родина проживає окремо у власному житлі, підтримує тісні зв`язки з родичами чоловіка. Вважає, що сім`я повинна мешкати разом і дитина повинна проживати разом з матір`ю, відповідач до дитини не проявляє жодного інтересу, аліменти не сплачує, не спілкується, тому його права, як батька, порушуватись у даному випадку не будуть. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та пояснила, що перебуває у шлюбі з громадянином Туреччини близько трьох років, проживає в Туреччині, офіційно не працює, є домогосподаркою, однак, її чоловік є власником магазину, а вона йому допомагає у підприємницькій діяльності, оскільки за фахом вона бухгалтер. За період шлюбу вимушена весь час їздити з Туреччини на Україну і навпаки, бо сумує за дитиною, а зараз дочка підросла, більше вимагає уваги матері, а колишній чоловік чинить перешкоди та не дає дозвіл на виїзд дочки за кордон. Аліменти відповідач не сплачує 5 років поспіль, його місцезнаходження їй на сьогоднішній день не відомо, не спілкуються. В її новій родині грошима в основному розпоряджається вона, чоловік заробляє, а вона розподіляє бюджет. Її чоловік є приватним підприємцем, йому 47 років, за віросповіданням він мусульманин, мають чотирьохкімнатну квартиру, автомобіль, земельні ділянки, все майно зареєстровано за чоловіком, вона особисто у власності майна не має. Чоловік давно хоче, щоб вона забрала дочку до себе, спільних дітей у них немає, в нього своїх дітей також немає, це його перший шлюб. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 55) у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності, відзив на позовну заяву не надав, тому суд, відповідно до ч.8 ст.178, ст.ст. 280-281 ЦПК України, вирішує справу у заочному порядку за наявними матеріалами. Представник третьої особи Левченко О.М. в судовому засіданні просить вирішити даний спір на розсуд суду та врахувати, що у всіх питаннях стосовно дітей, державні органи мають враховувати найкращі інтереси дитини. На її думку, в даному випадку, позивачкою не підтверджено належним чином, що переїзд на тривалий час дочки позивачки до Туреччини буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки доказів на підтвердження наявності доходу за рахунок якого буде утримуватись дитина, умов для проживання дитини, позивачкою не надано, ці обставини підтверджуються лише її твердженнями, чого недостатньо. В порядку ст.171 СК України в судовому засідання з`ясовано думку неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , яка суду пояснила, що так як вона з батьком не спілкується, вона хоче жити з матір`ю, а щоб мати часто не їздила із Туреччини до України, вона не заперечує проти виїзду в Туреччину на вказаний у позові строк. Батько їй не пише, не дзвонить, взагалі не цікавиться її життям. Умови проживання матері в Туреччині вона бачила тільки по скайпу, а та показувала, що вони з чоловіком мають велику квартиру у хорошому стані, машину. Питання її навчання вони вирішували, погодили, що вона 9 класів закінчить в Україні, а потім продовжить навчання вже в Туреччині, турецьку мову трохи знає. Виїзд до Туреччини на тривалий час її не лякає, вона хоче бути з матір`ю, це її рішення, будь-якого тиску на неї не здійснювалося. Чоловік матері приїжджав в Україну неодноразово, стосунки в неї з ним складаються дуже добрі, він до неї гарно ставиться, дуже любить, вважає своєю дочкою. На даний час вона живе з сестрою, якій 22 роки, є баба і дід, які живуть у м.Вільногірську, з ними спілкується. Питання щодо її утримання вирішує мама, яка присилає гроші, якими розпоряджається сестра. Вислухавши позивачку, її представника, представника органу опіки та піклування, неповнолітню дитину, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 14.08.1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 23.06.2017 року рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області, яке 11.07.2017 року набрало законної сили. (а.с. 7-8) Сторони мають неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії [NUMBER] . (а.с. 6) На утримання дитини [PERSON] , [INFO] , з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] ( [PERSON] ) за рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області стягнуто аліменти в розмірі ј частини з усіх видів доходу відповідача, рішення суду перебуває на виконанні, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження № 53884417 від 04.05.2017 року. (а.с. 9). Згідно копії довідки-розрахунку за ВП № 53884417, яка видана головним державним виконавцем Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Олєйнік Л.І, боржник [PERSON] , згідно виконавчого листа № 174/2017/17 виданого Вільногірським міським судом Дніпропетровської області, станом на 01.01.2021 року має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 96814,99 грн. (а.с. 10) Факт укладення 22.05.2018 року позивачкою шлюбу з громадянином Турецької Республіки [PERSON] , підтверджено копією міжнародного свідоцтва про шлюб та перекладом останнього. (а.с. 15-17) Згідно копії довідки про місце проживання, яка видана управлінням у справах населення району Губернаторства Баликесір/Гьонен, і дійсна до 28.05.2021 р., [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 19-22) Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст.157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі:1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до ч.4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: в тому числі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем та інші документи. З аналізу вказаних норм слідує, що дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Також суд звертає увагу на те, що ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналогічна практика висловлена у постанові Верховного Суду від 12.04.2017 року за №235/139/16-ц, від 04.07.2018 року за №712/10623/17, від 03.07.2019 року за № 643/1090/17. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Разом з тим, позивачка [PERSON] просить надати дозвіл на виїзд її дитини до Турецької Республіки на тривалий час - з 01.06.2021 року до 04.11.2023 рік, тобто фактично для постійного проживання у сім`ї матері та її чоловіка, який є громадянином Турецької Республіки, при цьому достатніх та допустимих доказів на підтвердження можливості позивачки [PERSON] матеріально утримувати свою неповнолітню дитину за кордоном, забезпечити їй належне виховання і розвиток, зокрема продовження навчання, а також отримання медичної допомоги у разі необхідності, позивачкою суду не надано, усі доводи останньої з цього приводу базуються виключно на її твердженнях і не підтверджуються будь-якими доказами, а як пояснила в судовому засіданні сама позивачка [PERSON] , вона проживає у квартирі, яка належить на праві власності її чоловіку, власного житла та іншого нерухомого майна у Туреччині не має, є домогосподаркою і допомагає чоловіку у веденні його бізнесу, доказів того, що чоловік позивачки - [PERSON] не заперечує проти проживання неповнолітньої [PERSON] у його родині, позивачкою суду також не надано. При таких обставинах, позивачкою поза розумним сумнівом не доведено, що виїзд її неповнолітньої дочки [PERSON] до Турецької Республіки на період з 01.06.2021 року по 04.11.2023 рік буде найкраще відповідати інтересам дитини. Крім того, позивачка не позбавлена можливості без нотаріально посвідченої згоди батька дитини, за наявності довідки про заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, самостійно вирішити питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, що передбачено ст.157 СК України та Правилами перетинання державного кордону громадянами України. Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого позивачкою окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної заяви [PERSON] слід відмовити за недоведеністю заявлених нею вимог. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, понесені позивачкою і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп. слід покласти на позивачку. На підставі ст.51 Конституції України, ст.ст. 7, 141, 157 СК України, ст.313 ЦК України, ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, та

Outcome: dismissed