Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] про визнання права власності на майно та встановлення факту проживання однією сім'єю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з серпня місяця 2003 року перебувала в фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] Вказує, що від спільного проживання 29.10.2008 року в них народилась дитина [PERSON]. Зазначає, що з [PERSON] вони вели спільне господарство, вирішували всі побутові питання, мали спільний сімейний бюджет, кошти з якого разом витрачали на харчування, одяг, поліпшення стану квартири, оплату всіх витрат та придбання необхідних речей. 17.12.2003 року вони спільно придбали двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: пр. Перемоги, 23/11 в м. Луцьку Волинської області. 11.08.2014 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно, в т.ч. вищевказану квартиру. Просить суд встановити факт її проживання разом з [PERSON] однією сімєю та ведення спільного господарства, визнати спірну квартиру, придбану під час проживання з [PERSON] однією сімєю спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: пр. Перемоги, 23/11 в м. Луцьку Волинської області. В ході судового розгляду позивач уточнила позовні вимоги, просила суд встановити факт її проживання разом з [PERSON] однією сімєю та веденням спільного господарства з серпня 2003 року та по день його смерті 11.08.2014 року. Решту вимог, викладених в позовній заяві просила залишити без змін. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали. Просили позовну заяву задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав викладених в письмових запереченнях. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, суд дослідивши та оцінивши подані докази, прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з врахуванням наступного. Судом\~\~встановлено, що з серпня 2003 року , [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах. Від спільного подружнього життя у сторін народилася дочка [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про народження дитини відповідач являється батьком останньої. 17.12.2003 року на підставі договору купівлі-продажу, за кошти від ведення спільного господарства [PERSON] та [PERSON] придбали у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: пр. Перемоги, 23/11 в м. Луцьку Волинської області (а.с. 11, 12). За життя [PERSON], подружжя [PERSON] та [PERSON] прийняли спільне рішення про передачу в дар дочці [PERSON] квартиру, яка знаходиться за адресою: пр. Перемоги, 23/11 в м. Луцьку Волинської області та отримали погодження виконавчого комітету Луцької міської ради, що підтверджується рішення № 293-3 від 22.04.2011 року (а.с. 18). [PERSON] помер 11.08.2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЕГ № 159653 від 11 серпня 2014 року (а.с. 8). Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що\~сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом\~\~пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й\~\~майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.\~ Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-66цс13 від 18 березня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Судом встановлено, ведення спільного господарства, побуту, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов'язків [PERSON] та [PERSON] на протязі 2003-2014 років. Крім того, факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] підтвердили допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили суду, що з 2003 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю в квартирі, яка знаходиться за адресою: пр. Перемоги, 23/11 в м. Луцьку Волинської області. Пояснення відповідача є суперечливими, оскільки при розгляді справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільним майном подружжя, визнання недійсним договору та поділ майна, [PERSON] вказувала, що з 1999 року до липня 2006 року вона проживала з [PERSON], вела з ним спільне госоподарство, від спільного проживання з яким у них народилась дочка [PERSON], 25.03.2001 року, а тому суд їх оцінює як такі, що спрямовані на позбавлення позивача [PERSON] її частки у спільно набутому майні. Твердження відповідача, що на час придбання спірної квартири та до 2005 року [PERSON] проживав з нею однією сімєю також спростовується поясненнями свідка [PERSON] Суд критично оцінює пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] оскільки вони спростовуються матеріалами справи та показаннями цілого ряду вищевказаних свідків. Також, суд не приймає до уваги пояснення свідка [PERSON], оскільки даний свідок давав пояснення в справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільним майном подружжя, визнання недійсним договору та поділ майна щодо підтвердження факту проживання [PERSON] з [PERSON]В з 1999 року до липня 2006 року, що суперечить поясненням даним у даній справі. Отже, суд приходить до висновку, що факт проживання позивача та [PERSON] однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу з серпня 2003 року по 11.08.2014 року знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Враховуючи, що спірне майно придбане внаслідок спільної праці членів сімї [PERSON] та [PERSON], ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, а тому згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» ? частини спірної квартири є їхньою спільною сумісною власність, у звязку з чим [PERSON] належить його половина. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити.

Outcome: approved