Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Балтського районного суду Одеської області з позовом до ТОВ «БАЛТАІНТЕРСЕРВІС» про визнання угоди дійсною та визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона 14.06.2012 року придбала в ТОВ «БАЛТАІНТЕРСЕРВІС» Ѕ частину магазину «[INFO]», розташованого в с. Гольма Балтського району Одеської області (додаткові відомості літ. «А», ганок № 1) загальною площею 201,5 кв.м. На підтвердження купівлі-продажу вона уклала з відповідачем договір купівлі-продажу Ѕ частини магазину. За вказану частину магазину вона сплатила в кассу відповідача грошові кошти в розмірі 7 992,50 грн., що на момент підписання договору складало 1 000,00 доларів США. Інша половина магазину належить їй на праві приватної власності. До літа 2018 року відповідач обіцяв її, що укладе з нею нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, однак, з невідомих для неї причин, ігноруючи укладений з нею договір купівлі-продажу, відповідач зареєстрував на своє ім`я право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Всі технічні документи на даний магазин знаходяться у неї, вона сплачує необхідні кошти та повністю утримує магазин вже більше 6 років, і тому вважає, що вона є власником всього магазину, однак із-за дій відповідача не може зареєструвати своє право власності. Стверджує, що неодноразово на протязі 5 років домовлялась із нотаріусом про укладення з відповідачем нотаріально посвідченої угоди, однак відповідач жодного разу не з`явився до нотаріуса без поясненя причин. Вказані вище обставини позбавляють позивача права володіти, користуватися та розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого і змушена була звернутися до суду з позовом про визнання угоди дійсною та визнання права власності на належне їй майно. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи неодноразово була повідомлена належним чином, про що свідчать поштові відправлення про вручення поштового повідомлення особисто [PERSON] Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи неодноразово був повідомлений належним чином, про що свідчать поштові відправлення про вручення поштового повідомлення. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків визначених цих статтею .Ч .4 цієї статті передбачає, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За умовами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позов в межах заявлених вимог, оцінивши наявні докази в матеріалах справи судом встановлені наступні фактичні обставини. [PERSON] , на правах приватної власності, належить Ѕ частина магазину, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Балтського районного суду Одеської області від 27.03.2008 року, що підтверджується копією рішення Балтського районного суду Одеської області від 27.03.2008 року по справі № 2-732/2008 р. (а.с. 11), копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 19562540 від 17.07.2008 року (а.с. 12) та копіями технічних паспортів на нежитлову будівлю № 91 від 19.12.2007 року (а.с. 13-20) та № 23 від 14.06.2018 року. (а.с. 24-28) ТОВ «БАЛТАІНТЕРСЕРВІС», на правах приватної власності, належить Ѕ частина магазину, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Балтського районного суду Одеської області від 19.01.2005 року, що підтверджується копією рішення Балтського районного суду Одеської області від 19.01.2005 року по справі № 2-394/05 (а.с. 21), копією Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 122724281 від 04.05.2018 року (а.с. 22-23, 41-42 ) та копією технічного паспорту на магазин № 23 від 14.06.2018 року. (а.с. 24-28) Відповідно до копії Договору купівлі-продажу Ѕ частини магазину «[INFO]» від 14.06.2012 року, скріпленого підписами сторін, ТОВ «БАЛТАІНТЕРСЕРВІС» (надалі Продавець) в особі Вербецького М.Л. та [PERSON] ( надалі Покупець) уклали Договір про наступне: п. 1.1. - Продавець зобов`язується передати, а покупець прийняти та оплатити нерухоме майно, а саме Ѕ частину магазину «[INFO]», розташованого в с. Гольма Балтського району одеської області (надалі Об`єкт), п. 1.4 - право власності на об`єкт переходить к Покупцеві в момент підписання сторонами акту прийому-передачі, п. 2.1. ціна об`єкта становить 1 000,00 доларів США, що еквівалентно 7 992,50 грн. (а.с. 8-9) Відповідно до копії Акту прийому-передачі до Договору купівлі-продажу Ѕ частини магазину «[INFO]» від 14.06.2012 року від 15.06.2012 року, скріпленого підписами сторін, сторони підтвердили, що Продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність Ѕ частину магазину «[INFO]», розташованого в с. Гольма Балтського району Одеської області, в підтвердження укладення Договору купівлі-продажу Продавець передав, а покупець прийняв ключі від Ѕ частини вищезазначеного магазину. (а.с. 10) Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 5 від 14.06.2012 року директором Вербецьким М.Л. ТОВ «БАЛТАІНТЕРСЕРВІС» прийнято від [PERSON] оплату вартості Ѕ магазину, розташованого в с. Гольма Балтського району Одеської області відповідно до Договору купівлі-продажу від 14.06.2012 року в сумі 7 992, 50 грн. Вирішуючи спірне питання, яке пов`язане з визнанням дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». Таким чином, положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. Між тим, до вказаної дати договір купівлі-продажу нерухомості в силу ст. 657 ЦК України підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Тобто, до моменту внесення змін , судова практика виходила з того, що до моменту державної реєстрації договір купівлі-продажу нерухомості юридично не є укладеним. За змістом ч. 2 ст. 220 ЦК України та роз`яснень, які надав Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд може визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним . Окремо Верховний суд вказує, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Судом встановлено, що між [PERSON] та ТОВ «БАЛТАІНТЕРСЕРВІС» договір купівлі-продажу Ѕ частини магазину «[INFO]», розташованого за адресою: с. Гольма, Балтський район, Одеська область, укладено 14.06.2012 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно т їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року № 1878-VІ, яким державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання договору купівлі-продажу дійсним не підлягає задоволенню, оскільки норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у зв`язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна. Враховуючи, що не укладений договір не створює права та обов`язки сторін, суд не може безпідставно задовольнити вимогу про визнання права власності на Ѕ частину магазину «[INFO]», крім того судом не встановлено факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрати стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed