Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з липня 2002 року вона працювала директором Малокаховського СБК Розпорядженням голови Малокаховської сільської ради №40 від 23.07.2013 року її було звільнено з посади директора СБК за прогули без поважних причин на підставі п.4 ст.40КЗпП України. Вважає, що рішення прийняте не законно на підставі розпоряджень Малокаховської сільської ради №25 від 31.05.2013 року, №27 від 13.06.2013 року, №32 від 03.07.2013 року про винесення доган за прогули без поважних причин. Прогулів не було, бо в ці дні вона працювала як директор СБК в Малокаховській середній школі, про що є підтвердження свідків. При звільненні з нею не проведений повний розрахунок, не було зроблено запис в трудовій книжці. Вважає звільнення незаконним оскільки воно не обґрунтоване законом, а здійснено лише за особистих неприязних відносин голови Малокаховської сільської ради [PERSON] та начальника відділу культури Денисюк В.П. Просить суд розпорядження №40 від 23.07.2013 року по Малокаховській сільській раді про звільнення [PERSON] з займаної посади директора Малокаховського СБК визнати незаконним та скасувати його, поновити її на посаді директора Малокаховського СБК з 23.07.2013 року стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала, доповнила їх та просила зобов'язати відповідача сплатити грошові кошти за час затримки повного розрахунку при звільненні, стягнути моральну шкоду на розсуд суду, і надала пояснення в межах позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що прогули, які фіксувались відповідними актами дійсно мали місце 31.05.2013 року перевірку скарги щодо роботи [PERSON] проводила начальник відділу культури Денисюк В.П. вона також зафіксувала відсутність на робочому місці позивачки з 08:00 до 10:30 год. про що було складено акт. В цей же день позивачка також була відсутня на робочому місці з 14:00 до 15:45 годин. Позивачка систематично порушує трудову дисципліну без повідомлення та без згоди голови сільської ради, самовільно покидає своє робоче місце, чим порушує правила внутрішнього розпорядку. 01.07.2013 року та 02.07.2013 року не вийшла на роботу, самостійно взяла собі відгул на роботу у вихідний день. За всі ці прогули [PERSON] було об'явлено догани і 23.07.2013 року за розпорядженням №40 її було звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивачки в повному об'ємі. Представники третьої особи позов не визнали. Денисюк В.П. пояснила, що вона дійсно перевіряла скаргу на роботу директора СБК [PERSON] і 31.05.2013 року чекала [PERSON] з 08:00 до 10:30 години, яка була відсутня без поважних причин на робочому місці. Артюшкіна Л.А. позов не визнала та пояснила в судовому засіданні, що вона, як голова профспілки, підтверджує, що профспілка надавала згоду на звільнення [PERSON] за порушення трудової дисципліни, за прогули, які мали місце. Враховуючи пояснення сторін, свідків, повно та всебічно дослідивши докази в судовому засіданні, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. З матеріалів справи вбачається, що позивачка працювала директором Малокаховського сільського будинку культури. Відповідно запису у трудовій книжці [PERSON] 15.11.2011 року поновлено на посаді директора СБК на підставі рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 13.03.2013 року (т.3 а.с.44). Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що [PERSON] дійсно працювала директором Малокаховського СБК і їй відомо, що за прогули, а саме відсутність на робочому місці [PERSON] було об'явлено догани та звільнено з займаної посади. Аналогічні пояснення надали свідки [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив в судовому засіданні, що 30.06.2013 року [PERSON] як директор СБК брала безпосередньо участь на заході яке проводилось з нагоди Дня молоді. Вона весь час в цей день починаючи з 12:00 до 24:00 годин проводила ці заходи. Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що як директор Малокаховської ЗОШ І-ІІІ ступенів підтверджує, що [PERSON] працює в школі за сумісництвом, і вона дійсно 31.05.2013 року та 08.06.2013 року знаходилась в школі та проводила культурно-масові заходи. Судом встановлено, про що не заперечував і відповідач, що позивачці було оголошено догани за прогули без поважних причин на підставі актів, розпоряджень №25 від 31.05.2013 року (т.1 а.с.100), №27 від 13.06.2013 року (т.1 а.с.101), №32 від 03.07.2013 року (т.1 а.с.102), згідно ст.147 КЗпП України, що також підтверджено витягом з протоколу засідання комітету профспілки працівників культури Каховського району від 19.07.2013 року (т.1 а.с.93), та поясненнями свідків. Таким чином, судом встановлено, що звільнення [PERSON] проведено у відповідності з тими порушеннями, за які позивачка вже понесла відповідальність . Відповідно до ч.1 ст.61 Конституції України, ч.2 ст.149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення, отже у відповідача не було підстав для прийняття рішення про звільнення з займаної посади працівника, який вже поніс дисциплінарне стягнення за те ж порушення, оскільки такі дії не узгоджені з вимогами закону. Крім того, розпорядження Малокаховської сільської ради №40 від 23.07.2013 року не містить мотивувальної частини, позивачку звільнено з 23.07.2013 року за згодою районного комітету профспілки працівників культури Каховського району за прогули без поважних причин не зазначено частини, пункту, статті 40 КЗпП України. Звільнення за цією підставою допускається лише у тому разі, якщо працівник скоїв прогул чи був відсутній на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Як пояснила позивачка, і це підтверджено іншими доказами та поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вона дійсно знаходилась 31.05.2013 року з 08:00 до 10:30 години та 08.06.2013 року з 08:00 до 12:00 години (т.1а.с.112) в Малокаховській загальноосвітній школі згідно з графіком своєї роботи (т.1 а.с.106-108). 20.06.2013 року проводила заходи присвячені Дню молоді з 12:00 до 24:00 години, та відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку V 02.07.2013 року була на вихідному, оскільки вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого дня (т.2 а.с.41). Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за ч.1 п.4 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст. 57 ЦПК України. Суд вважає причини відсутності позивачки 31.05.2013 року, 08.06.2013 року, 02.07.2013 року поважними. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині скасування розпорядження №40 від 3.07.2013 року про звільнення [PERSON] з посади директора Малокаховського СБК та поновлення її на роботі з 23.07.2013 року підлягають задоволенню. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП України). Судом встановлено, що заява про поновлення на роботі, яка розглядається судом більше одного року не містить вини позивачки, також при звільненні не було зроблено запис у трудовій книжці, оскільки вона весь час знаходилась у позивачки. Відповідно до роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскількисправлення і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно Постанови Пленуму №9 п.32 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. При цьому враховується положення Постанови КМУ від 08.02.1995 року №100 «Про застосування Порядку обчислення середньої заробітної плати». У відповідності до ч.2 ст235 КЗпП України підлягає стягненню на користь позивачки середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 23.07.2013 року по 08.06.2015 рік включно. При обчисленні розміру заробітної плати, яка підлягає стягненню на користь [PERSON] суд бере до уваги довідку про середню заробітну плату від 02.06.2015 №51 (т. 3 а.с. 60). Середня заробітна плата [PERSON] за останні два місяці склала (1 934 +1 934) 3 868 гривень, середньоденний заробіток без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів становить 101,79 гривні (3 868:38), розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в зв'язку з незаконним звільненням становить (101,79*474) = 48 248,46 гривні. Вимоги позивачки про стягнення грошових коштів за час затримки повного розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню, так як задовольняються вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також не підлягають задоволенню вимоги позивачки щодо стягнення моральної шкоди, оскільки відповідно до вимог трудового законодавства України моральна (немайнова) шкода відшкодовується в грошовій та в іншій - немайнових формах. Іншою немайновою формою такого відшкодування, як вбачається з рішень Європейського Суду з прав людини (далі Суд), може бути лише поновлення порушеного права без грошової компенсації моральної шкоди. Зокрема, таке було зазначено в рішеннях у справі «Джабарі проти Туреччини» (2000), «Недбала проти Польщі» (2000), при постановленні яких Суд врахував обставини конкретної справи, особу заявника, характер порушених прав та спірних правовідносин.

Outcome: partial