Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області із позовною заявою до Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області про визнання рішень органу місцевого самоврядування незаконними та визнання права на спадкування. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказала, що [INFO] померла її мати [PERSON] . За життя, [INFO] , вона вчинила заповіт згідно якого все своє майно заповіла їй як своїй дочці. В подальшому мати внесла зміни у вказаний заповіт, згідно яких житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в [ADDRESS] , заповіла своєму сину (брату позивача) [PERSON] , а решту майна мати залишила за нею. Після її смерті вона вступила в права спадкоємця і оформила право на частину спадкового майна. Згідно рішення 18 сесії 5 скликання Курашовецької сільської ради від 28.09.2009 за № 167 її матері [PERSON] передано у приватну власність, зокрема, земельну ділянку площею 0,48 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в [ADDRESS] . На частину цієї земельної ділянки площею 0,15 га вона оформила право власності, а на решту цієї ділянки площею 0,33 га рішенням 21 сесії 7 скликання Курашовецької сільської ради від 18.12.2018 № 234 їй безпідставно було відмовлено у її наданні. Згодом, рішенням 22 сесії 7 скликання Курашовецької сільської ради від 18.01.2019 № 248 було надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства саме на земельну ділянку, право на яку належало її матері і яке повинно належати їй, як спадкоємцю покійної [PERSON] . У зв`язку з викладеним, позивач в уточненій позовній заяву (а.с. 24-26) просила визнати незаконним рішення 21 сесії 7 скликання Курашовецької сільської ради від 18.12.2018 № 234, визнати незаконними п.п. 2-4 рішення 22 сесії 7 скликання Курашовецької сільської ради від 18.01.2019 № 248 в частині, що стосуються надання дозволу [PERSON] на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства на земельну ділянку площею 0,34 га, що знаходиться в [ADDRESS] , визнати за нею право на спадкування за заповітом після смерті [PERSON] вказаної земельної ділянки та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою від 20.05.2019 позовну заяву було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Її розгляд вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою залучено для участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] , а також витребувано з Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 40/2011, заведену щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 19.06.2019 у справі закрито підготовче провадження та призначено її до судового розгляду по суті на 04.07.2019. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали за обставин у ньому викладених, просили його задоволити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відзиві, який надав суду 04.06.2019. Зокрема, зазначив, що рішенням 21 сесії 7 скликання Курашовецької сільської ради від 18.12.2018 № 234 позивачу було відмовлено у наданні земельної ділянки у власність у зв`язку із наявністю спадкоємців особи, яка володіла вказаною земельною ділянкою. Таким чином спадкоємці [PERSON] можуть оформити право власності на спадкове майно в порядку визначеному для прийняття та оформлення спадщини без участі сільської ради. Щодо вимоги позивача про визнання незаконним п.п. 2-4 рішення 22 сесії 7 скликання Курашовецької сільської ради від 18.01.2019 № 248, то представник відповідача зазначив, що у [PERSON] відсутнє право на спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , оскільки заповіт від 19.12.2000 було змінено у відповідних частинах заповітами від 21.09.2009 та 12.03.2010, а вимога про визнання права на спадкування за заповітом суперечить способам захисту цивільних прав та інтересів, визначених ст. 16 ЦК України (а.с. 33-38). Крім того, зазначив, що рішення про надання [PERSON] дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарство приймалося з урахуванням того, що останній перейшло право на житловий будинок та господарські будівлі по [ADDRESS] , а частина земельної ділянки біля будинку не придатна для використання, тому сесією було прийнято таке рішення. Третя особа [PERSON] проти задоволення позову заперечувала з аналогічних із відповідачем підстав, які нею були викладені у письмових поясненнях, теж наданих суду 04.06.2019 (а.с. 39-44). Позивач, 13.06.2019 подала суду відповідь на відзив, у якій зазначила, що відповідач так і не пояснив, яким чином спірна земельна ділянка була передана [PERSON] . Крім того, вказала про те, що заповіт від 19.12.2000 в частині земельної ділянки площею 0,34 га, що знаходиться в с. Курашівці Мурованокуриловецького району Вінницької області не змінено та не скасовано. Обраний же нею спосіб захисту порушеного права повністю відповідє чинному законодавству, зокрема, ч. 2 ст. 16 ЦК України (а.с. 52-53). Відповідач заперечень на відповідь на відзив суду не надав. Вислухавши учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] в с. Курашівці Мурованокуриловецького району Вінницької області померла [PERSON] (а.с. 7). За її життя, рішенням 18 сесії 5 скликання Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області № 167 від 28.09.2009 вирішено внести зміни в рішення 5 сесії 23 скликання від 01.07.1999 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», зокрема [PERSON] надано у власність земельну ділянку загальною площею 0,73 га що знаходиться в с. Курашівці з якої: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - 0,25 га; для ведення особистого селянського господарства - 0,48 га (а.с. 13). З пояснень учасників справи наданих в судовому засіданні встановлено, що вищзевказана земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - 0,25 га та частина земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства - 0,33 га знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а решта земельної ділянки площею 0,15 га по [PERSON] . Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 125 ЗК України (в редакції чинній на час відкриття спадщини 24.08.2010), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Таким чином, на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] [INFO], набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування могло мати місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: - ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; - виготовлення технічної документації на земельні ділянки; - визначення меж земельної ділянки в натурі; - погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; - одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; - реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та, відповідно до ст. 1216 ЦК України, не переходить до спадкоємців у порядку спадкування за виключенням встановлених випадків, на які розповсюджується дія п. 1 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації, а не права власності на земельну ділянку. Отже, суд приходить до висновку про те, що у спадкоємців [PERSON] виникло право саме на завершення приватизації спірної земельної ділянки, процедуру якої спадкодавцем було розпочато ще 01.07.1999 з винесення рішення 5 сесії 23 скликання Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» до якого рішенням 18 сесії 5 скликання вказаної сільської ради внесено відповідні зміни. Проте, із заяви [PERSON] від 16.01.2019 вбачається, що остання як користувач, звернулася до Курашовецької сільської ради із заявою про надання їй дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,2500 га та для ведення особистого селянського господарства - 0,34 га, що знаходяться в [ADDRESS] . Рішенням 22 сесії 7 скликання Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області від 18.01.2019 № 248 «Про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства» [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, в тому числі, для ведення особистого селянського господарства на земельну ділянку площею 0,34 га, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 14). Суд вважає, що визначальним у цій справі є встановлення кола спадкоємців [PERSON] , які мають право на завершення вказаної приватизації, оскільки відповідач притримується позиції, що позивач таким спадкоємцем не являється, а ним є спадкоємець за законом - [PERSON] , за якою сільською радою вказаним вище рішенням фактично визнано право на завершення приватизації та надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки. Судом встановлено, що за життя, 19.12.2000 [PERSON] вчинила заповіт згідно якого жилий будинок з надвірними спорудами і все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, в тому числі сертифікат на право на земельну частку (пай), все майно яке належить їй на праві особистої власності, на що вона за законом матиме право, заповіла свій дочці [PERSON] . Заповіт змінено в частині заповідального розпорядження щодо жилого будинку (а.с. 8). 21.09.2009 [PERSON] вчинила інший заповіт яким жилий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] заповіла [PERSON] . Заповіт не змінено та не скасовано (знаходиться в спадковій справі № 40/2011). 12.03.2010 [PERSON] вчинила ще один заповіт згідно якого земельну ділянку площею 2,3649 га призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області і що належала їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , заповіла [PERSON] . Заповіт не змінено та не скасовано (знаходиться в спадковій справі № 40/2011). За останнім заповітом позивач отримала свідоцтво про право на спадщину на зазначену вище земельну ділянку (а.с. 12). Крім того, за першим заповітом позивачем отримано свідоцтво про право на спадщину на належний спадкодавцеві грошовий вклад на суму 5905 грн 73 коп. (знаходиться в спадковій справі № 40/2011). В той же час рішенням 21 сесії 7 скликання Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області № 234 від 18.12.2018 [PERSON] відмовлено у наданні земельної ділянки у власність розміром 0,33 га у зв`язку з наявністю спадкоємців (а.с. 15). Позивач не оспорює рішення сільської ради в частині надання [PERSON] дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно положень ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. В цьому контексті слід зазначити, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.02.2014 року у справі №1-1/2014 вказав про те, що суб`єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 ЦК України); заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов`язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 Кодексу). Як вказав Конституційний Суд України, за своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому, вона є абсолютною. Також, Кодексом визначені певні обмеження волі заповідача щодо права розпорядження власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Отже, з наведених норм ЦК України та рішення КС України, можна зробити висновок, що [PERSON] скористалась своїм правом на вчинення заповіту. Перший заповіт від 19.12.2000 стосувався усього належного спадкодавцеві майна. Другий - від 21.09.2009 скасував попередній заповіт лише в тій частині у якій він йому суперечив (ч. 2 ст. 1254 ЦК україни), а саме, в частині заповідального розпорядження щодо жилого будинку з приналежними до нього будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Третій заповіт від 12.03.2010 скасовував перший заповіт лише в частині заповідального розпорядження щодо земельної ділянки площею 2,3649 га призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області Тобто, заповіт від 19.12.2000 є чинним за виключенням заповідального розпорядження в частині житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки площею 2,3649 га. Отже, позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом на усе інше спадкове майно та майнові права, в тому числі, на право на продовження приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,48 га, яка знаходиться в с.Курашівці та надавалась [PERSON] згідно рішень Курашовецької сільської ради від 01.07.1999 та 28.09.2009. З оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 40/2011, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] слідує, що [PERSON] - спадкоємець за заповітами від 19.12.2000 та 12.03.2010, яка прийняла спадщину, подавши 16.02.2011 до нотаріальної контори відповідну заяву про її прийняття, та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну спадкодавцю земельну ділянку площею 2,3649 га, а також свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошовий вклад на суму 5905 грн 73 коп. Спадкоємець за заповітом від 21.09.2009 [PERSON] також прийняв спадщину у вигляді житлового будинку подавши 16.02.2011 нотаріальній конторі заяву про її прийняття. Спадкоємець першої черги за законом [PERSON] 16.02.2011 подала нотаріальній конторі заяву згідно якої відмовилася від прийняття спадщини, яка залишилася після смерті [PERSON] . Будь-яких заяв від інших можливих спадкоємців [PERSON] до нотаріальної контори не надходило. На час смерті спадкодавця з нею ніхто не проживав, що вбачається з довідки Курашовецької сільської ради № 51 від 25.01.2011, яка знаходиться в матеріалах дослідженої судом спадкової справи. Відповідно до положень ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Таким чином, Курашовецька сільська рада, надавши [PERSON] дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,34 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] , не перевірила відповідності місця розташування спірної земельної ділянки вимогам законів та фактично розпорядилася спадковим майном, право на приватизацію якого прийняла у спадщину після смерті [PERSON] позивач [PERSON] Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З огляду на викладене вимога [PERSON] визнати незаконними п.п. 2-4 рішення 22 сесії 7 скликання Курашовецької сільської ради від 18.01.2019 № 248 в частині, що стосуються надання дозволу [PERSON] на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства на земельну ділянку площею 0,34 га, що знаходиться в [ADDRESS] , є підставною та такою, що підлягає задоволенню. Разом з тим, оскільки, як встановлено судом, спадкодавець [PERSON] за життя не набула права власності на вказану земельну ділянку, а лише розпочала процедуру її приватизації, то вимога позивача визнати за нею право на спадкування за заповітом цієї земельної ділянки є необґрунтованою, оскільки, як уже зазначалося вище, в даному випадку мова може іти лише про визнання права на продовження приватизації в порядку спадкування, а не права на спадкування земельної ділянки як такої. Крім того, вирішуючи спір в частині визнання незаконним рішення 21 сесії 7 скликання Курашовецької сільської ради від 18.12.2018 № 234, суд погоджується з відповідачем у тому, що позивач безпідставно звернулась до сільської ради із заявою про надання їй у власність спірної земельної ділянки, оскільки [PERSON] щодо неї ще раніше було розпочато процедуру приватизації згідно рішень Курашовецької сільської ради від 01.07.1999 та 28.09.2009. При цьому [PERSON] не позбавлена можливості реалізувати своє право на спадщину після смерті [PERSON] шляхом продовження процесу приватизації земельної ділянки в порядку передбаченому законом. У зв`язку з цим вимога позивача визнати незаконним рішення 21 сесії 7 скликання Курашовецької сільської ради від 18.12.2018 № 234 задоволенню не підлягає. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] . Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 137, 142 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 2305 грн 20 коп (а.с. 1), а також понесено витрати на правову допомогу в розмірі 3576 грн 10 коп (а.с. 63-66). У зв`язку з тим, що позов задоволено частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам слід стягнути 1960 грн 43 коп. понесених судових витрат, з яких: 768 грн 40 коп. - судовий збір та 1192 грн 03 коп. - витрати на правову допомогу.

Outcome: partial