Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області\~\~з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 01.06.2013 року [PERSON] отримав від неї у борг за кредитним договором, укладеним в простій письмовій формі, грошову суму у розмірі 300\~000 грн.\~00\~коп.,строком на 24 (двадцять чотири) місяці. Пункт 2.1. кредитного договору містить застереження щодо строку повернення кредиту - інші строки обумовлюються сторонами окремо. Згідно ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] позичив ці кошти перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка добре обізнана про те, що грошові кошти [PERSON] були необхідні для сімейних потреб, [PERSON] є відповідачем за борговим зобов`язанням. Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. П.1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому ч.2 п.1 ст.1049 ЦК України встановлює, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ч.І ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Вона неодноразово усно зверталася до подружжя [PERSON] з вимогою повернути позику, грошові кошти були повернуті частково. Відповідно до складеної [PERSON] (відповідач у справі) розписки від 26.03.2021р. черговість платежів змінювалась, проведено наступні оплати, а саме за період з 11.11.2016 року по 28.02.2020 року повернуто 94\~915(дев`яносто чотири тисячі дев`ятсот п`ятнадцять) грн.що не суперечить пункту 2.1. кредитного договору. Одночасно зазначає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказомне лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання позикодавцю визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України окреслено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). З точки зору ч.І та ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному\~або кількох\~документах,у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також\~засвідчуючи отримання\~боржником від\~кредитора грошової суми, про яку йдеться в розписці або речей. 27.07.2021року вона направила [PERSON] письмову вимогу про повернення заборгованості, однак вона ухиляється від повернення грошової суми боргу. Заборгованість складає 300 000 грн. - 94 915 грн.=205 085 (двісті п`ять тисяч вісімдесят п`ять) грн., яка підлягає стягненню у примусовому порядку. Просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 205\~085 гривень та судові витрати. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду\~від \~19\~листопада 2021\~року було\~відкрито провадження\~по справі,\~призначено справу\~до розгляду\~у порядку\~спрощеного провадження\~з повідомленням\~(викликом)\~сторін. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву.\~ \~ \~ \~ \~ \~ Відповідач\~скористалася своїм\~правом на\~подання відзиву, у встановлений судом строк. У відзиві відповідач зазначила, що позовні вимоги не визнає, вважає позовні вимоги безпідставними з огляду на наступне. Позивач стверджує, що позивач з її покійним чоловіком 01.06.2013 р. був укладений кредитний договір у якому Позивач виступає у якості кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України: «За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти». Відповідно до п. 1, 3 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», що діяв на 01.06.2013 р.: «Відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності: банківська діяльність; із надання фінансових послуг». Кредитний договір є одним з різновидів банківської діяльності. Відповідно до ч. З ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» в редакції Закону, що діяв на 01.06.2013 р.: «Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку». Позивач не є банком чи фінансовою установою, а тому не має права надавати будь-кому кредитні послуги. Позивач стверджує, що за кредитним договором, 01.06.2013 р. її покійним чоловіком були отримані грошові кошти. Відповідно до ч. 1 ст. 1051 Цивільного кодексу України: «Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором». Текст кредитного договору встановлює права та обов`язки сторін договору, але не свідчить про фактичне отримання [PERSON] грошових коштів. Підпис на кредитному договорі за [PERSON] хоча й походить на підпис її покійного чоловіка, але цей підпис йому не належить, оскільки їй було б відомо про укладання ним кредитного договору на таку велику суму. Жодного письмового документу, що свідчить про отримання її покійним чоловіком 300 000 грн. Позивач не надала. Зі слів її покійного чоловіка їй відомо, що він у 2012 році чи раніше, брав у борг, на розвиток своєї справи, 100 000 грн., з яких 5100 грн. повернув чоловік, а решту вона за власною доброю волею, повернула Позивачу частинами, вже після смерті свого чоловіка і повністю розрахувалася за цією позикою про що Позивач надала до суду розписку про повернення грошей, підписану особисто нею, із вказівкою дат повернення коштів. Позивач стверджує, що нібито отримані її покійним чоловіком 300 000 грн. були використані для потреб сім`ї, але доказів цього твердження Позивач не надає. Відповідно до ч. З ст. 61 Сімейного кодексу України в редакції на 01.06.2013 р.: «Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя». Але, відповідно до ч. З ст. 65 Сімейного кодексу України в редакції на 01.06.2013 р.: «Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана пи\-сьмово». Вона не надавала а ні усної, а ні письмової згоди на укладання цього кредитного договору. Враховуючи викладене вона не може бути солідарним боржником й у разі, якщо кредитний договір 01.06.2013 р. був підписаний її покійним чоловіком. Її чоловік [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до ч. 2 ст. 1281 Цивільного кодексу України (в редакції Закону на час смерті [PERSON] ): «Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги». [PERSON] проживає поблизу, а тому їй було достеменно відомо про смерть її чоловіка та відкриття спадщини. Відповідно до ч. З ст. 1281 Цивільного кодексу України (в редакції Закону на час смерті [PERSON] ): «Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги». Достеменно володіючи інформацією про смерть [PERSON] . [PERSON] пред`явила свої вимоги до неї лише зараз у 2021 році. У зв`язку з викладеним, позов має ознаки завідомо безпідставного. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Позивачем надано відповідь на відзив, згідно якого вона просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позов підтримала, на задоволені позовних вимог наполягала. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, з підстав зазначених у відзиві, просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Враховуючи вищевикладене, вислухавши сторін. на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст.\~124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Нормами ст. 129 Конституції України встановлено, що одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Відповідно до ст.\~6 Європейської конвенції\~з прав\~людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 5\~ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами статей 12, 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Водночас, відповідно до ч.1 ст.19\~ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» №14\~від 18\~грудня 2009\~року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом\~України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Як встановлено у судовому засіданні, 01.06.2013 року [PERSON] уклав з [PERSON] кредитний договір, отримав від неї у борг грошову суму у розмірі 300\~000 грн.\~00\~коп.,строком на 24 (двадцять чотири) місяці. Відповідач [PERSON] не є стороною договору. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Згідно\~ст.1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. [INFO] позичальник, [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого 14 липня 2016 року Марганецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №462. Згідно наданого до позовної заяви договору та розрахунку заборгованість за кредитним договором становить - 205085 гривень. Кредитні правовідносини, які виникли між [PERSON] та [PERSON] допускають правонаступництво. Порядок прийняття спадщини, визначений гл.87 ЦК. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] є солідарним боржником, оскільки на момент укладення договору являлася дружиною позичальника. Згідно з нормою ст.1216 ЦК спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов`язків, зазначених у ст.1219 ЦК (ст.ст.1218, 1231 цього кодексу). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст.1220 ЦК). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені в частинах.3, 4 ст.1268, ст.1269 ЦК. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст.1282 ЦК щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора в порядку, передбаченому ч.2 цієї норми. Саме на підставі норм ст.ст.1281, 1282 ЦК кредитор повинен заявити вимоги до спадкоємців. Так, згідно з ст.1282 ЦК спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто в розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Разом з тим положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм ст.1281 ЦК щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені ст.1281 ЦК строки - це строки, в межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За вимогами ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Системне тлумачення ст. 16 та ч. 2 ст. 1282 ЦК України дозволяє зробити висновок, що: - по-перше, норма ч. 2 ст. 1282 ЦК України є спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця; - по-друге, до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі (пред`явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором). Аналіз ч. 2 ст.1282 ЦК України свідчить, що задоволення вимоги кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку. Судовий спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно. За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам ч. 2 ст. 1282 ЦК України, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості не можуть бути задоволені. Також слід зазначити, що стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В п.32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», роз`яснено, що при вирішенні спорів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Аналіз зазначеного законодавства дає підстави для висновку, що спадкоємці боржника за кредитним зобов`язанням зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, у випадку пред`явлення у передбачений законом строк кредитором вимог до спадкоємців, що прийняли спадщину. У судовому засіданні встановлено, що позовні вимоги пред`явлені до відповідача не як до спадкоємця, а як до солідарного боржника, хоча відповідач не є стороною договору. Позивач не скористалася своїм правом змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі, в порядку ч.3 ст. 49 ЦПК України. Також, матеріали вищезазначеної справи не містять відомостей про коло спадкоємців [PERSON] , про наявність спадкового майна, його склад, місцезнаходження та вартість, хто зі спадкоємців яку конкретно спадщину прийняв, а також про обсяг одержаного в спадщину майна, його вартість та розмір часток спадкоємців у спадковому майні. Таким чином вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу передбачена чинним законодавством в якості способу захисту прав у розумінні ст. 1282 ЦК України. Тобто позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав. Щодо розподілу судових витрат пов`язаних з розглядом справи, то вони, відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed