Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Берегівського районного суду з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Берегівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у Закарпатській області, про усунення перешкод у користуванні майном та позбавлення права користування житловим приміщенням. Позов мотивувала тим, що 30 червня 2009 року на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори Закарпатської області Вовкунович І. В. та зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 3-2396, бабуся [PERSON] подарувала їй квартиру [ADDRESS] (далі - Квартира). Однак батьки позивачки [PERSON] і [PERSON] не згодні з таким рішенням бабусі, вони ніяк не можуть змиритися з тим, що остання подарувала Квартиру їй, а не їм. Перед цим батьки тривалий час намагалися схилити мою бабку до відчуження Квартири на їхню користь, а коли зрозуміли, що в них нічого не вийде, вони почали тероризувати її в прямому сенсі цього слова з метою змусити її подарувати Квартиру їм. Не раз доходило навіть до фізичного насильства, мати позивачки неодноразово била бабусю (свою матір), намагалася психологічно вплинути на неї, що може бути підтверджено, зокрема, листом Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області від 18 червня 2009 року № 3883. Проте бабка залишалася непохитною у своєму рішенні. Позивачка, у свою чергу, всіляко намагалася захистити її від своїх батьків, які, довідавшись про те, що вона подарувала їй Квартиру, взагалі озвіріли. Вони майже щодня влаштовували безпричинні сварки та скандали, весь час знущалися над ними, ображали та принижували. Внаслідок цього відносини між позивачкою та її батьками стали вкрай напруженими і продовжують залишатися такими по сьогоднішній день. За останні кілька років її з батьками відносини сильно погіршилися, стало очевидним, що їм не вдасться мирно проживати в одній квартирі, тому вона попросила їх знайти собі інше житло. На початку березня 2014 року останні переїхали жити в свою квартиру, що знаходиться по [ADDRESS], яку вони придбали напередодні. Однак навіть після цього батьки продовжують вчиняти позивачці перешкоди в користуванні своєю власністю, останні закрили одну з кімнат Квартири, якою вони продовжують користуватися і куди вони приходять, коли їм заманеться. Крім цього, відповідачка відмовляється знятися з реєстрації місця проживання у Квартирі, внаслідок чого позивачка змушена нести додаткові витрати, сплачуючи комунальні послуги за неї, що є значним тягарем для неї. При цьому вона зазнає незручності через те, що в її Квартирі зареєстрована особа, з якою вже багато років перебуває у неприязних відносинах. Представник позивачки адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у ньому. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечила, однак не спростувала заяви представника позивача про те, що вона має інше житло. Заслухавши пояснення учасників розгляду, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Квартира [ADDRESS], належить на праві приватної власності позивачці [PERSON], згідно витягу про державну реєстрацію прав № 23190420 від 02 липня 2009 року, виданим Комунальним підприємством «Берегівське бюро технічної інвентаризації Берегівської районної ради» (а.с. 6). Відповідачка [PERSON] зареєстрована у вказаній квартирі (а.с. 9). Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право (п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У свою чергу, частиною першою статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Залишення відповідачки зареєстрованою у належній позивачці Квартирі порушує права останньої, як власника, на вільне користування та розпорядження своєю власністю, а тому відповідачка підлягає позбавленню права користування Квартирою на підставі статті 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Тому, оскільки відповідачка відмовляється добровільно знятися з реєстрації місця проживання у Квартирі позивачки, остання може бути знята з реєстрації місця проживання на підставі судового рішення про позбавлення права користування зазначеним житловим приміщенням. На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 41 Конституції України, статей 16, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391 Цивільного кодексу України, статті 150 Житлового кодексу України, статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»,

Outcome: approved