Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом про визнання права власності на житловий будинок з господарськими та надвірними спорудами в порядку спадкування, мотивуючи позовні вимоги тим, що її бабця [PERSON] все своє життя прожила в житловому будинку, що розташований [ADDRESS], що належав їй на праві особистої власності відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого 27.06.1991 року за [NUMBER]. [INFO] року [PERSON] померла, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Жовківського районного управління юстиції. На момент її смерті в належному їй праві власності житловому будинку був зареєстрований та проживав її син та батько позивача- [PERSON], який залишився там проживати і після смерті бабці. Позивач стверджує, що її батько [PERSON] фактично вступив в управління та володіння будинковолодінням, оскільки проживав та був зареєстрований у спадковому будинку, отже вважає, що він вчинив дії, що свідчать про фактичне прийняття спадщини, як цього вимагав діючий на той час закон, однак не оформив своїх спадкових прав. Вказує, що 05.12.2012 року батько склав заповіт, який був посвідчений секретарем виконкому Лавриківської сільської ради Т. П. Кушулап, відповідно до якого все своє майно він заповів їй. Після смерті батька [INFO] року відкрилася спадщина за заповітом і вона, як спадкоємець, звернулася у Жовківську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, про що свідчить витяг про реєстрацію в спадковому реєсті № 49535663 від 20.10.2017 року, однак отримала постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій за № 2138/01-16 від 09.11.2017 року, винесену завідуючою Жовківської державної нотаріальної контори п. О. Галань. Позивач зазначає, що від народження постійно проживала разом з батьком та була зареєстрована у вказаному будинку що знаходиться в [ADDRESS], що підтверджується записом в будинковій книзі, відміткою зі штампом у її паспорті, а також довідкою Лавриківської сільської ради, а тому є такою, що прийняла спадщину після смерті батька. В той же час, оформити в нотаріуса свої спадкові права на будинковолодіння, яке належало батькові [PERSON] вона не може, оскільки її батько після смерті своєї матері, а її бабці [PERSON], фактично прийнявши її спадщину, однак не оформив своїх спадкових прав на неї. Зазначає, що відповідачі по справі її мама [PERSON], брат [PERSON], брат [PERSON] і її сестра [PERSON] разом з нею зареєстровані ти проживають в будинку [ADDRESS], однак із заявами до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька вони не звертались та не заперечують проти прийняття нею спадщини батька за заповітом. А тому просить постановити рішення, яким визнати за нею [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на житловий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] Позивач в судове засідання не з'явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином, однак подала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю, просить задоволити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоча про дату, час та місце проведення такого були повідомлені належним чином, однак подали на адресу суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали повністю, заперечень проти таких не мають. Крім того, відповідач [PERSON] подала на адресу суду заяву, відзив в яких зазначила, що незважаючи на те, що їй було відомо про заповіт чоловіка, про те, що вона як непрацездатна мала право на обов'язкову частку у спадщині, однак вона не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а саме обов'язкової частки, оскільки вважала, що прийняття спадщини є правом, а не обов'язком. Не подавши протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця заяви про прийняття спадщини, вважає себе такою, що не прийняла її, а тому просить задоволити позовні вимоги позивача в повному обсязі. Представник третьою особи Лавриківської сільської ради Жовківського району Львівської області в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, однак подали на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника сільської ради, покладаються на думку суду. Ч. 3 ст. 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Так як відповідачі визнали позовні вимоги, суд вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження. Судом вирішено розгляд справи проводити за відсутності учасників, зважаючи на подані ними заяви та на підставі наявних доказів постановити рішення по справі. Оскільки всі учасники в судове засідання не з'явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку . Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України уразі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Жовківського районного управління юстиції у Львівській області 01.12.2005 року вбачається, що [PERSON] померла [INFO] року про що зроблено відповідний актовий запис № 12. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України від 16.01.2003 року, що набрав чинності 01.01.2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинностіЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Оскільки [PERSON] померла [INFO] року, тобто спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України, то до правовідносин, що стосуються прийняття спадщини після її смерті слід застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року. З листа Львівського державного нотаріального архіву вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] не задоводилася. У суду немає відомостей про посвідчення від її імені заповіту, а тому спадкування після смерті [PERSON] здійснюється за законом. Копією свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 10.09.1991 року стверджується, що [PERSON] на праві особистої власності належав житловий будинок [ADDRESS] Даний будинок станом на 30.06.1990 року, 15.04.1991 року належав до робітничого типу двору, що підтверджується виписками з погосподарської книги наданими Лавриківською сільською радою. З копії довідки № 1679 від 20.12.2017 року виданої виконкомом Лавриківської сільської ради вбачається, що на території сільської ради пройшло перейменування [ADDRESS] згідно рішення № 5 14-ї сесії 5-го демократичного скликання від 23.04.2009 року. Із копії довідки виданої виконавчим комітетом Лавриківської сільської ради Жовківського району Львівської області № 173 від 08.05.2018 року вбачається, що на момент смерті [PERSON], а саме [INFO] року, з нею проживав та був зареєстрований її син [PERSON]. Аналогічне підтверджується довідкою № 1664 виданою виконавчим комітетом Лавриківської сільської ради Жовківського району Львівської області від 14.12.2017 року. Те, що [PERSON] є сином померлою підтверджується і копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER]. Так, ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Ст. 527 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року встановлено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Отже, [PERSON] є спадкоємцем першої черги майна [PERSON]. Ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким з урахуванням вимог ст. 525 зазначеного кодексу визнається день смерті спадкодавця. Згідно ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Так, згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Так як [PERSON] проживав разом із [PERSON] до дня її смерті в [ADDRESS] і продовжував жити в цьому будинку до дня своєї смерті, суд вважає, що він є таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON], оскільки вступив в управління та володіння спадковим майном. Суд враховує, що незважаючи на фактичне прийняття спадщини, юридично [PERSON] її не оформлено. З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Лавриківською сільською радою Жовківського району Львівської області [INFO] року вбачається, що [PERSON] помер [INFO] року. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Ще протягом життя, а саме 05.12.2012 року [PERSON] склав заповіт із змісту якого вбачається, що вона на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження, а саме все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося і взагалі все те, що буде належати на день його смерті і на що за законом матиме право заповів [PERSON], тобто позивачу по справі. Даний заповіт нотаріально посвідчено секретарем виконкому Лавриківської сільської ради Жовківського району Львівської області Кошулап Т. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 214. Даний заповіт не змінювався і не скасовувався, що стверджується його копією. Згідно із ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, яким є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, що передбачено ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Ч. 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Із копії довідки виданої виконавчим комітетом Лавриківської сільської ради Жовківського району Львівської області № 1549 від 21.11.2017 року вбачається, що [PERSON] проживала та була зареєстрована з померлим [PERSON] до дня його смерті [INFO] року і вели спільне господарство в селі Лавриків, Жовківського району Львівської області. Відомостей про те, що [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини у суду немає. А тому суд приходить до висновку, що вона є такою, що прийняла спадщину. Позивач зверталася в Жовківську державну нотаріальну контору Львівської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину 2010.2017 року, внаслідок чого було зареєстровано спадкову справу № 487/2017, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 49535663 від 20.10.2017 року. Однак, постановою завідуючої Жовківською ДНК Галань О. позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки нею не подано необхідні правовстановлюючі документи на спадкове майно. В той же час, суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Суд враховує, що відповідач [PERSON], дружина померлого [PERSON], має право на обов'язкову частку в спадщині чоловіка, оскільки була непрацездатною на день його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Тобто, [PERSON] могла відмовитися протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто з дня смерті [PERSON], від прийняття спадщини, однак нею цього не було зроблено. Суд враховує, що вона також проживала разом із спадкодавцем, а тому прийняла спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Крім неї спадкоємцями першої черги за законом були діти спадкодавця. А тому [PERSON] належить половина від тої частки, яка належала б їй в порядку спадкування за законом, тобто 1/8. Суд враховує, що в той же час, заборон та арештів на будинок за адресою [ADDRESS] немає, що підтверджується копією довідки виданої виконкомом Лавриківської сільської ради Жовківського району Львівської області від 17.10.2017 року. Відповідно до п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.12 № 296\\5 за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства України, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок. Отже, позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, прийняла після його смерті спадщину, оскільки проживала з ним до дня її смерті, однак, їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок. Крім позивача право на обов'язкову частку в спадщині мала дружина померлого, оскільки була непрацездатною на час відкриття спадщини, не відмовилася протягом 6 місяців від своєї обов'язкової частки, яка становить 1/8 спадкового майна, а зважаючи на те, що вона проживала разом із спадкодавцем, то вона є такою, що прийняла спадщину. Спадкодавцю [PERSON] фактично належав житловий будинок, оскільки такий ним був успадкований після смерті [PERSON]. Її право на даний будинок підтверджується копією свідоцтва, яке знаходиться в матеріалах справи і яке було предметом дослідження під час розгляду справи. З врахуванням встановленого під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що право позивача підлягає захисту в судому порядку, однак за нею слід визнати право власності на 7/8 будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] року, зважаючи на те, що 1/8 даного будинку належить [PERSON] як обов'язкова частка у спадщині. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у всі підстави для часткового задоволення позовних вимог [PERSON].

Outcome: dismissed