Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до Львівського комунального підприємства «Сокільницьке», з участю третіх осіб: Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобовязання звільнити приміщення колясочної, в якому просить суд визнати протиправним розпоряджання та використання приміщення колясочної ЛКП «Сокільницьке», зобовязати ЛКП «Сокільницьке» терміново звільнити вказане приміщення колясочної та надати доступ до нього всім мешканцям підїзду та стягнути судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22941843 від 05.06.2009 року. В квартирі вона проживає разом з чоловіком [PERSON] та трьома малолітніми дітьми. У підїзді будинку №141 по вул. Кульпарківській у м. Львові запроектована та розміщена колясочна кімната, проте її використовують працівники ЛКП «Сокільницьке», як кладову малярів та закривають її на замок. На звернення позивачки про надання доступу до калясочної відповідач відповідає відмовою. Нею написано заяву директору ЛКП «Сокільницьке», з вимогою припинити незаконне використання допоміжного приміщення колясочної та надати її доступ до даного приміщення. Проте у відповіді на її заяву від 12.07.2013р. директор ЛКП «Сокільницьке» повідомив, що вказане приміщення використовується під службовеприміщення (кладочка малярів), які їм для користування надано Управлінням комунальної власності Львівської міської ради. Вона звернулась запитом до Управлінням комунальної власності Львівської міської ради з проханням повідомити на якій підставі розпоряджаються приватним майном громадян та отримала відповідь від 10.10.2013р. проінформовано, що приміщення колясочної в її будинку в них на балансі не рахуються та в оренду ЛКП «Сокільницьке» не надавалися. Проте як її стало відомо відповідно до листа голови Франківської районної адміністрації ЛМР на адресу Управлінням комунальної власності Львівської міської ради від 23.10.2013р. ЛКП «Сокільницьке» готує документи для передачі їм даного приміщення в оренду. Вважає, що приміщення колясочної є майном загального користування(спільне майно) всіх мешканців їхнього будинку, в тому числі і належить її, тому не може передаватись в оренду ЛКП «Сокільницьке» та використовуватись, а тому для захисту свого права та інтересу змушена звернутись до суду. Просить позов задоволити. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю, дала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Представник відповідача ЛКП «Сокільницьке» та представник третьої особи Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради у судове засідання не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що позовні вимоги позивача є обґрунтовані, оскільки відповідачем право власності позивача та всіх мешканців будинку на приміщення загального користування порушено, та таке розпорядження ЛКП «Сокільницьке» та використання перешкоджає їм користуватись приміщеннями загального користування - колясочною. Нежитлове приміщення відповідачу ніколи не належала та не можуть надаватись йому і в оренду. Просить позов відмовити. Заслухавши пояснення позивача та третьої особи [PERSON], дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що на території Франківського району м.Львова знаходиться житловий будинок №141 по вул. Кульпарківаська у м.Львові та знаходиться у комунальній власності Територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради. Таким чином, у житловому будинку №141 по вул. Кульпарківаська у м.Львові, розташовані в ньому нежитлові приміщення є об'єктами права комунальної власності територіальної громади міста Львова. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22941843 від 05.06.2009 року вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою м. Львів, вул. Кульпарківська, 141/3 належить позивачці [PERSON] на праві приватної власності. Згідно із ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органам сільських, селищних, міських, районних у містах рад є виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, серед яких і управління об'єктами житлово-комунального господарства, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно д ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на житловий фонд, нежитлові приміщення, інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Однією з підстав набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою (п.2 ст.60 Закону). Відповідно до п.5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності. Ці правомочності відносяться до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування. За змістом пункту 2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення (кладовки,сараї та ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. За приписами ч.2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Згідно офіціального тлумачення, що дане в Рішенні конституційного суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій. Так, багатоквартирні житлові будинки мають житлові приміщення, приміщення загального користування (допоміжні) та нежилі приміщення. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир ставали одночасно і співвласниками допоміжних приміщень будинку (п.2 ст. 10 Закону). Нежилі приміщення житлового фонду при приватизації об'єктом приватизації не були, оскільки підлягали передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів (п.9 ст.8 Закону). Як вбачається із договору оренди №Ф-9780-15 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) від 14.09.2015 року, що на підставі ухвали Львівської міської ради від 23.04.2015 року №4552, Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради передав строкове платне користування нерухоме майно нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м.Львів,вул.Кульпарківська,141 загальною площею 7,9 кв.м. на першому поверсі ЛКП «Сокільницьке»(а.с.32-34). При цьому, даний договір прийнятий на підставі чинної ухвали Львівської міської ради від 23.04.2015 року №4552, які не визнані незаконними, недійсними та не скасовані. З огляду на вищезазначені факти та норми права, суд вважає що спірні нежитлове приміщення, розташовані в будинку, не є приміщенням загального користування. Тому право спільної сумісної власності у сенсі ч.2 ст.382 ЦК України та п.2 ст.10 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» на ці приміщення не виникли у позивача. Рішення Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року у справі № 1-2/2004, на яке послався позивач, тлумачить право власників квартир багатоповерхового будинку на допоміжні приміщення, а не на нежилі. Допоміжні приміщення, поняття яких визначено в Законі України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Нежилі приміщення в багатоквартирному житловому будинку таку функцію не виконують. Нежилі приміщення є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Крім того, слід зазначити, що знаходження певних приміщень в підвалах, цокольних поверхах не може визнаватися безумовною підставою віднесення їх до допоміжних приміщень, які підлягають приватизації разом з приватизацією квартир. З таких обставин суд вважає, що ЛКП «Сокільницьке» на правовій підставі користується нерухомим майном - нежитловим приміщенням, що знаходиться за адресою: м.Львів,вул.Кульпарківська,141 загальною площею 7,9 кв.м. на першому поверсі відповідно до вказаного Договору. Крім цього позивач у поданому позові стверджують, що підставою для звернення до суду з відповідним позовом є порушення його майнових прав, оскільки останній вважає себе співвласниками майна в його розумінні, що було надано в оренду ЛКП «Сокільницьке». Однак всупереч положенням ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України позивач не надав суду доказів, які вказують про те, що дане майно йому належить на праві спільної сумісної власності, жодним чином не обґрунтував свого висновку, а матеріали справи не містять доказів, що це майно належить до його власності. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно роз'яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, оскільки не було доведено обставин, які б свідчили про порушення відповідачем охоронюваних прав та інтересів позивача та у звязку із ненаданням позивачем належних доказів на підтвердження свої вимог.

Outcome: dismissed