Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом в якому просить визнати за нею право власності на автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], № кузова [NUMBER], № свідоцтва про реєстрацію [NUMBER], виданого 16.10.2007 року та зобов'язати Другий Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції зняти арешт зі зазначеного автомобіля, який накладено на виконання судового наказу Приморського районного суду м. Одеси №2н-775/10 від 13.04.2011 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка посилається на те, що 17.10.2007 р. [PERSON] отримала в кредит автомобіль ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], № кузова [NUMBER], оформлений у ТОВ «ПростоФінанс» згідно кредитного договору №05002605255 від 17.10.2007 р. Того ж дня, а саме 17.10.2007 р. позивачкою було придбано вищезазначений автомобіль у [PERSON], яка при свідках передала їй цей автомобіль у власність, що підтверджується відповідною розпискою, яка була складена нею у присутності свідків, відповідно до якої позивачка зобов'язувалася сплатити за даний автомобіль, отриманий в кредит, 40500,00 грн. Зазначену суму кредиту позивачкою було сплачено в повному розмірі і заборгованості не має. У зв'язку з зазначеним, позивачка вважає себе власником зазначеного автомобіля, який фактично знаходиться у її володінні з 17.10.2007 р. Позивачка використовує вказаний автомобіль, проводить його технічний огляд, укладає договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. При спробі зняти з обліку авто, позивачці стало відомо, що на вказаний автомобіль судовим наказом Приморського районного суду м. Одеси №2н-775/10 від 13.04.2011 р. накладено арешт за заявою стягувача АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Після з'ясування всіх обставин справи, було встановлено, що [PERSON] отримала в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» інший кредит по якому виникла заборгованість, в зв'язку з чим на автомобіль було накладено арешт. Накладений арешт перешкоджає позивачці користуватися автомобілем, так як на момент накладення арешту автомобіль знаходився у її користуванні та розпорядженні, а в подальшому позивачка бажає зняти його з обліку та зареєструвати на себе, а тому такий арешт порушує її майнові права. В зв'язку з викладеним вона звернулася з позовом до суду та просить його задовольнити. Позивачка у судове засідання не з'явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, подала заяву про розгляд справи у її відсутності у якій зазначила, що позов підтримує у повному обсязі. Відповідачка - [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, подала заяву про розгляд справи у її відсутності у якій зазначила, що позов визнає у повному обсязі. Представник відповідача - Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання відповідач повідомлявся належним чином, згідно раніше поданої заяви просить справу розглядати без участі представника відділу. Представник третьої особи - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання третя особа повідомлялася належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] власником автомобілю марки ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER] є [PERSON]. (а.с.9) 17 жовтня 2007 року [PERSON] передала [PERSON] вищезазначений автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], у власність, а позивачка у свою чергу взяла на себе зобов'язання виплачувати в повному обсязі взятий у ТОВ «ПростоФінанс» на придбання даного автомобіля кредит у розмірі 40500,00 грн. Дана обставина підтверджується розпискою від 17.10.2007 р., підписаною [PERSON] (а.с.8) Позивачка зазначає, що нею у повному обсязі був виконаний обов'язок по сплаті суми кредиту у розмірі 40500,00 грн. та заборгованість відсутня. З листа ПАТ «Альфа Банк» №92265-150-27 від 13.10.2014 р. вбачається, що ПАТ «Альфа-Банк», відповідно до Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.05.2012 р., укладеного з ТОВ «ПростоФінанс» набув всіх прав та обов'язків кредитора за Кредитним договором №05002605255 від 17.10.2007 р. та підтверджує, що заборгованість позичальника [PERSON] за зазначеним кредитним договором, забезпеченням виконання зобов'язань за яким виступає автомобіль ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], відсутня. (а.с.11) Зі змісту постанови головного державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції [PERSON] від 11.09.2013 р., винесеної при примусовому виконанні судового наказу №2н-775/10 виданого 13.04.2011 року Приморським районним судом м. Одеси (боржником за яким є [PERSON], а стягувачем АТ «Банк «Фінанси та Кредит»), вбачається, що на автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], було накладено арешт. (а.с.10) Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі. При цьому у відповідності до ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до ч. 1 ст. 207 УК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювались сторони. Оскільки зміст правочину з купівлі-продажу зафіксовано у розписці [PERSON] від 17.10.2007 р., даний правочин можна вважати таким, що вчинений у письмовій формі. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. З наданих позивачкою доказів та заяви відповідачки - [PERSON], про визнання позову, суд вбачає повне виконання сторонами всіх істотних умов договору купівлі-продажу, хоча останній не було посвідчено нотаріально. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Передання майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. У відповідності до ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Одночасно з цим, згідно п. 3 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 7 вересня 1998 року (у редакції постанови Кабінету міністрів України № 1371 від 23 грудня 2009 року), державна реєстрація транспортних засобів проводиться підрозділами Державтоінспекції з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотримання законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобігання вчиненню щодо них протиправних дій. Таким чином, ч. 4 ст. 334 ЦК України, по перше, стосується виключно нерухомого майна, а по друге, державна реєстрація транспортних засобів не є реєстрацією права власності у розумінні даної норми. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що у позивачки виникло право власності на спірний автомобіль на підставі правочину з купівлі-продажу, який було зафіксовано у розписці [PERSON] від 17.10.2007 р. та фактичної передачі спірного авто позивачці. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування або розпорядження своїм майном.

Outcome: approved