Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON], третя особа - виконавча дирекція фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, про визнання наказів про накладення дисциплінарних стягнень незаконними та їх скасування; про визнання звільнення з роботи незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи; про зміну дати та формулювання причин звільнення з роботи; стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до трудового договору від 09.08.2012 року вона працювала продавцем продовольчих товарів у магазині «[INFO]», 12.07.2013 року її було звільнено за ч. 4 ст. 40 КЗпПУ за прогул, проте рішенням Апеляційного суду Волинської області від 27.12.2013 року її було поновлено на роботі. Цього ж дня відповідач уклала з нею трудову угоду та поновила трудові відносини. Однак до роботи її було допущено лише 31.12.2013 року, що стверджується графіком від 30.12.2013 року. Однак у вказаний день вийти на роботу вона не змогла, так як захворіла, перебувала на стаціонарному лікуванні до 09.01.2014 року. Після поновлення її на роботі вона подавала відповідачу 27.12.2013 року та 30.12.2013 року заяви про звільнення за власним бажанням, проте остання відмовлялась їх прийняти. 10.01.2014 року вона вийшла на роботу відповідно до складеного графіку виходу на роботу, проте відповідач не надала їй роботи у продовольчому магазині за попереднім її місцем роботи, а наказала торгувати мандаринами на вулиці поблизу магазину, який їй не належить. Оскільки вона вважала дане розпорядження роботодавця таким, що не відповідає нормам законодавства, так як її могли притягнути до адміністративної відповідальності за торгівлю на вулиці, тому вона відмовилась приступати до роботи. Наказом № 1 від 10.01.2014 року відповідачем [PERSON] позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності - оголошено догану за невиконання своїх трудових обов'язків без поважних причин, однак даний наказ вона вважає незаконним та таким, що підлягає до скасування. 10.01.2014 року позивач знову подала відповідачу заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням. 11.01.2014 року відповідач знову не надала їй звичного місця роботи, наполягала на продажу мандаринів на вулиці, проте позивач відмовилась, посилаючись на поганий стан здоров'я, вважає це істотною зміною умов праці, про що її роботодавець заздалегідь не повідомляла. З цього ж дня вона перебувала на стаціонарному лікуванні до 21.04.2014 року, про що письмово повідомила відповідача. Проте наказом від 16.01.2014 року відповідач повторно притягнула її до дисциплінарної відповідальності та оголосила їй догану. Після закінчення лікарняного вона не вийшла на роботу взагалі, так як закінчився двотижневий термін після подачі нею заяви про звільнення. 25.01.2014 року вона надіслала відповідачу цінним листом заяву про розірвання із нею трудового договору з проханням провести повний розрахунок однак відповідач на даний час цього не зробила. Тому просить суд визнати накази № 1 від 10.01.2014 року та № 2 від 16.01.2014 року про притягнення її до дисциплінарної відповідальності незаконними та їх скасувати; визнати незаконним наказ № 3 від 04.02.2014 року про звільнення її з роботи на підставі ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпПУ та його скасувати; визнати звільнення незаконним і змінити формулюванням причин звільнення, постановивши, що її звільнення за ст. 38 КЗпПУ; стягнути із відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу на час винесення рішення із розрахунку середньомісячного заробітку 1278 грн. 90 коп. починаючи з 04.02.2014 року; стягнути із відповідача невиплачену суму по лікарняному листу - 544 грн. 00 коп.; а також стягнути 5000 грн. моральної шкоди та 500 грн. витрат на правову допомогу. Відповідачем [PERSON] було подано заперечення проти позову, згідно якого просить в позові відмовити, в зв'язку з тим, що 10.01.2014 року позивач [PERSON], будучи належним чином ознайомленою із графіком виходу на роботу, в якому було зазначено 10.01.2014 року робочим днем, з яким вона ознайомилась ще 30.12.2013 року, прибувши на робоче місце остання відмовилась приступати до виконання своїх обов'язків, залишила місце роботи без будь-яких пояснень, про що було складено відповідні акти, з якими позивач ознайомлена належним чином. У трудовому договорі між сторонами не вказано чіткого місця роботи, тому відмова позивача приступити до виконання своїх обов'язків продавця поза межами магазину «[INFO]» не є правомірною. Наказ № 2, який оскаржується позивачем, наказом № 5 від 11.03.2014 року було скасовано. З усіма наказами позивач була належним чином ознайомлена, від дачі письмових пояснень вона відмовилась. Справді 10.01.2014 року позивач [PERSON] подала відповідачу заяву про звільнення її за власним бажанням у зв'язку із переїздом в іншу місцевість, проте з 08.01.2014 року остання працювала продавцем у підприємця [PERSON], що спростовує твердження позивача про зміну місця проживання. Крім того, подані позивачем листки непрацездатності відповідно до висновку Волинського обласного відділення Фонду соціального страхування тимчасової втрати працездатності визнані такими, що видані необґрунтовано, тому відповідно до ст.. 38 КЗпПУ позивач мала б відпрацювати два тижні з моменту подання заяви про звільнення, однак вона цього не зробила, тому її звільнення за систематичне порушення трудової дисципліни є обґрунтованим та відповідає дійсності. Небажання позивача розірвати трудовий договір за власним бажанням підтверджується також її неявкою для розірвання договору 24.01.2014 року, згідно графіку виходу не роботу знову ж таки не з'явилась на роботу 25, 26 та 27 січня 2014 року. Враховуючи вищенаведене відсутні будь-які підстави для визнання звільнення незаконним, зміни формулювання підстав звільнення, а тому відповідно і позовні вимоги щодо середньомісячного заробітку, моральної шкоди не підлягають до задоволення, в задоволенні позову просять відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала частково, так як наказ № 2 від 16.01.2014 року про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності було скасовано відповідачем, тому від даної позовної вимоги представник позивача відмовилась. Щодо іншої частини позовних вимог - просила їх задоволити з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні в задоволенні позову просили відмовити з підстав, наведених у запереченні на позовну заяву. Представник третьої особи виконавчої дирекції фону соціального страхування з тимчасової втрати працездатності [PERSON] в судовому засіданні показав, що лікарняні листки [PERSON] не відповідають вимогам щодо їх оформлення. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до висновку, що в задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 09.082012 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було прийнято на роботу продавцем продовольчих товарів безстроково із наступними угодами про зміну трудового договору від 27.03.2013 року (а.с. 10-12), дію якого припинено (розірвано) 04.02.2014 року на підставі ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпПУ (за систематичне невиконання працівником обов'язків) (а.с. 13). 30.12.2013 року позивач написала заяву про звільнення її за власним бажанням, 03.01.2014 року - за власним бажання у зв'язку із переїздом на постійне місце проживання в іншу місцевість, які були отримані відповідачем 10.01.2014 року, як вбачається із повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с. 26), на які підприємцем [PERSON] було надано повідомлення про непогодження даного звільнення у зв'язку із існуючою потребою у працівниках та необхідність відповідно до ст. 38 КЗпПУ попередити роботодавця за 2 тижні до звільнення з проханням приступити до роботи відповідно до графіку виходу на роботу на січень 2014 року, з яким позивач була ознайомлена (а.с. 15-16; 31-32, 34). Наказом № 1 про застосування дисциплінарного стягнення від 10.01.2014 року до [PERSON] у зв'язку із невиконанням без поважних причин своїх трудових обов'язків станом на 10.01.2014 року застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, з яким [PERSON] була ознайомлена під підпис (а.с. 80). Наказом № 3 від 04.02.2014 року [PERSON] було звільнено з роботи з осади продавця продовольчих товарів на підставі ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпПУ (систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором. З даним наказом [PERSON] теж була ознайомлена, про що свідчить її власноручний підпис (а.с. 82). Наказом № 5 від 11.03.2014 року було внесено зміни до наказу № 3 від 04.02.2014 року, а саме [PERSON] звільнено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ (за прогул без поважних причин) у зв'язку із відмовою [PERSON] приступати до роботи 10.01.2014 року і 11.01.2014 року, про що було складено відповідні акти, а також відсутність позивача на робочому місці станом на 25-27 січня 2014 року (а.с. 83; 85-87). Відповідно до відповіді на звернення Територіальної державної інспекції з питань праці у Волинській області від 14.03.2014 року вбачається, що [PERSON] 08.01.2014 року була допущена до роботи підприємцем [PERSON], тому вважається, що з нею укладено трудовий договір, відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку із тимчасовою втратою працездатності та витратами зумовленими поховання» допомога по тимчасовій непрацездатності не надається особі, яка в період отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності порушує режим, встановлений для неї лікарем, з дня допущення порушення на строк, що встановлюється рішенням органу, який призначає допомогу по тимчасовій непрацездатності (а.с. 92-93). Також відповідно до відповіді на запит від 05.03.2014 року виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Волинського обласного відділення листки непрацездатності, видані [PERSON] з 31.12.2013 року по 08.01.2014 року та з 11.01.2014 року по 24.01.2014 року видані необґрунтовано (а.с. 113). Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні представником позивача не було надано жодних доказів про переведення позивача [PERSON] на іншу роботу зі зміною істотних умов праці, що послугувало причиною для її відмови від виконання трудових обов'язків, навпаки у трудовому договорі між позивачем та відповідачем не зазначено будь-яких конкретних умов праці, лише посаду - продавець продовольчих товарів. Посилання позивача та її представника на те, що 10.01.2014 року та 11.01.2014 року їй пропонувалась робота поблизу магазину підприємця [PERSON], на вулиці, на земельній ділянці, що не належить відповідачу, судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідачем та її представником було надано копію договору суборенди земельної ділянки, укладення даного договору підтверджено також у судовому засіданні свідком [PERSON], тобто посилання позивача це як на поважну причину відмови виконувати свої трудові обов'язки та залишення місця роботи не можуть взяті до уваги судом. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. В судовому засіданні з пояснень учасників судового розгляду, досліджених письмових доказів суд встановив, що [PERSON] 10.01.2014 року та 11.01.2014 року відмовилась виконувати свої трудові обов'язки, залишила місце роботи, що не заперечується позивачем та її представником, тому наказом № 1 від 10.01.2014 року її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану. Оскільки заяви про звільнення за власним бажанням були отримані відповідачем 10.01.2014 року, тому двотижневий строк закінчився 24.01.2014 року, проте позивач [PERSON] не з'явилась до роботодавця [PERSON] для розірвання трудового договору, що свідчить про її небажання припинити трудові відносини за власним бажанням. А тому їй необхідно було приступити до виконання своїх трудових обов'язків 25, 26 та 27 січня 2014 року, що зроблено не було. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно ст. 147 КЗпПУ за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосоване тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпПУ, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Враховуючи зазначені вище обставини, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулось при наявності передбачених п.4 ст.40 КЗпПУ підстав, з дотриманням вимог ст.ст.147, 148, 149 КЗпПУ, що також стверджується довідкою Територіальної державної інспекції з питань праці у Волинській області про додержання законодавства про працю підприємця [PERSON] від 14.03.2014 року (а.с. 133-137), а позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та в задоволенні позову останньої слід відмовити повністю. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору та в зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі відповідно до ст.88 ЦПК України слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed