Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, уточнивши такий згідно заяви від 19.01.2018 року. В обґрунтування позову зазначила, що 15.05.2004 року сторони уклали шлюб. Однак, одруження з відповідачем виявилося невдалим. На протязі сумісного проживання, відповідач не бере участі у веденні домашнього господарства, в належному утриманні сімї та у вихованні і належному забезпеченні їхніх малолітніх дітей, матеріальної допомоги добровільно не надає, тобто самоусунувся від утримання сімї. Протягом останніх трьох років відповідач постійно зловживає спиртними напоями, виявляє до неї неповагу, ображає нецензурними словами, вчиняє сварки, скандали та бійки в присутності дітей. З вини відповідача подальше сумісне життя та збереження сімї стали неможливими, їхні шлюбні відносини фактично припинилися, вони не ведуть спільне господарство, живуть лише на допомогу від держави на утримання дітей. Примирення з відповідачем неможливе, оскільки вона не може більше терпіти таких образ і втратила до відповідача будь які почуття. Окрім цього зазначає, що від шлюбного життя у них є: донька [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO]. Позивач в судове засідання не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи без її участі та зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.19). Відповідач в судове засідання не зявився, хоч про час, місце і дати проведення судових засідань був повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення, які знаходяться в матеріалах справи (а.с.16,17). Тому суд, вважав за можливе проводити розгляд справи, відповідно до\~ст. 223 ЦПК України\~у відсутності сторін на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд вважає, що позов слід задовольнити. У відповідності до вимог ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії 1-СГ №169192 від 15.05.2004 року, шлюб між сторонами було укладено 15.05.2004 р., про що складено відповідний актовий запис за № 3. Шлюб було зареєстровано Брюховицькою сільською радою Перемишлянського району Львівської області (а.с.13) Згідно копій свідоцтв про народження: серії 1-СГ №033593 від 26.04.2006 року; серії 1-СГ №102452 від 27.04.2007 року; серії 1-СГ №179321 від 18.12.2008 року; серії 1-СГ №204992; серії 1-СГ №303732 від 01.11.2011 року; серії 1-СГ №395403 від 22.11.2013 року; серії 1-СГ №470059 від 13.10.2015 року, батьками: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с.5,6,7,8,9,10,11). В судовому засіданні встановлено, що шлюб існує формально, сторони не підтримують подружніх стосунків, примирення та збереження їх сімї є неможливим. Причинами розпаду сімї є різні погляди подружжя на шлюб, сімю, відсутність взаєморозуміння, вживання відповідачем алкогольних напоїв, постійні сварки, образи, а також неналежне забезпечення відповідачем їхньої сімї. Добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає. Вказані обставини стверджуються матеріалами позову. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб між ними слід розірвати. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як випливає зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959р. - дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі\~ст.150 СК України\~батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати честь та гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.\~\~ Згідно з ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 3 ст. 181, ст. 183 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я дітей, їх потреби у цьому віці, стан здоров'я батька, його матеріальне становище та матеріальне становище дітей, відсутність у відповідача інших неповнолітніх дітей, обов'язок обох батьків утримувати дітей, виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, які є одними з загальних засад регулювання сімейних відносин. Таким чином, судом встановлено, що відповідач, не надає коштів для матеріального утримання дітей, чим ухиляється від виконання обовязку з утримання малолітніх дітей, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову, оскільки обовязок утримувати дітей є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір.

Outcome: partial