Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області із позовом до Волноваського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Волноваської районної ради Донецької області, Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської районної державної адміністрації Донецької області, в якому просить поновити її на роботі, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2020 справу передано на розгляд судді Томіліну О.М. Ухвалою суду від 26.10.2020 заява була залишена без руху у зв`язку з несплатою судового збору за вимогу про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Вказану ухвалу позивач отримала 26.10.2020. 28.10.2020 зазначені у вищевказаній ухвалі суду недоліки були виправлені позивачем, до суду надано оригінал квитанції про сплату судового збору. 30.10.2020 ухвалою суду було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено справу до розгляду. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву. 18.11.2020 позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено наданою копією паспорта, однак, позов вона подала за місцем свого фактичного проживання в Центральному районі м.Маріуполя, користуючись правом альтернативної підсудності, передбаченої ЦПК України. Ухвалою суду від 18.11.2020 дану цивільну справу передано за підсудністю на розгляд до Волноваського районного суду Донецької області. Постановою Донецького апеляційного суду від 12.01.2021 ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18.11.2020 залишено без змін. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2021 зазначена цивільна справа передана на розгляд судді Волноваського районного суду Донецької області Мохову Є.І. та ухвалою судді від 29.01.2021 прийнята до провадження в порядку спрощеного позовного провадження. 18.03.2021 ухвалою Волноваського районного суду Донецької області дану справу передано за підсудністю на розгляд Жовтневому районному суду м. Маріуполя Донецької області. Постановою Донецького апеляційного суду від 31.05.2021 ухвалу Волноваського районного суду Донецької області від 18.03.2021 залишено без змін. Відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 22.06.2021 справу передано на розгляд судді Томіліну О.М. для продовження розгляду З 14.06.2021 по 16.07.2021 включно суддя Томілін О.М. перебував у щорічній плановій відпустці. 25.06.2021 [PERSON] звернулася до в.о. голови Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області Васильченко О.Г. із заявою, у якій зазначила, що вважає, що справа, яка надійшла з Волноваського районного суду Донецької області, повинна бути розподілена між працюючими суддями, а не повертатися судді Томіліну О.М. Просила виправити допущену при розподілі помилку. Листом в.о. голови Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області Васильченко О.Г. від 29.06.2021 [PERSON] було роз`яснено, що рішенням зборів суддів Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06.09.2019 №11 прийнято - здійснювати розподіл справ, повернутих до Жовтневого районного суду м. Маріуполя з інших судів через їх непідсудність, шляхом передачі справи раніше визначеному складу суду, який ухвалив рішення про направлення справи за підсудністю до іншого суду для розгляду по суті. Додатково повідомлено про право заявити відвід судді Томіліну О.М. у випадках та у порядку ст.36-39 ЦПК України. Ухвалою суду від 30.07.2021 дану цивільну справу було прийнято до провадження судді Томіліна О.М., ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Звертаючись до суду з даним позовом позивач [PERSON] вказала, що працювала в Волноваського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Волноваської районної ради Донецької області на посаді вчителя географії з 1972 р. 19.06.2020 наказом №151к була звільнена за прогули на підставі п.4 ст.40 КЗпП. Звільнення вважає незаконним, оскільки з 21.02.2020 по 18.06.2020 була відсутня на роботі з поважних причин. Так, влітку 2019 їй діагностували онкологічне захворювання, яке вона вирішила лікувати без отримання лікарняних, оскільки мала невикористану відпустку за 2016 р. та звернулася до директора з заявою про надання відпустки 18.02.2020 з 21.02.2020, однак наказом від 28.02.2020 їй було відмовлено. Крім того 25.02.2020 її було ознайомлено з наказом про відсторонення від роботи для проходження медогляду з 21.02.2020. 16.03.2020 вона звернулася до директора з проханням розбити відпустку на частини, однак їй було відмовлено. 17.03.2020 вона отримала смс-повідомлення про звільнення. 02.06.2020, коли рух транспорту було відновлено вона повернулася додому та вранці 03.06.2020 прибула на роботу. Директор штучно затягувала її прогули до 18.06.2020 та через декілька днів позивач отримала повідомлення про своє звільнення. Посилаючись на вимоги КЗпП позивач вважає, що має відповідати за прогули лише в травні 2020, однак, отримувала смс-повідомлення про звільнення раніше. Останній день її роботи 20.02.2020, а наказ про звільнення видано 19.06.2020. Таким чином, позивач вважає, що її права були грубо порушені, оскільки звільнення відбулося без наявності прогулів без поважних причин з особистих мотивів директора. Просила поновити її на роботі та стягнути з Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської районної державної адміністрації Донецької області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.02.2020 до дня поновлення на роботі, виходячи з середньоденної зарплати 383,57 грн. Від представника відповідача Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської районної державної адміністрації Донецької області надійшла заява про відмову в позові як до неналежного відповідача, оскільки Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської районної державної адміністрації Донецької області не несе відповідальності за прийняте рішення про звільнення позивачки. В подальшому від представника відповідача Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської районної державної адміністрації Донецької області надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач наполягав на тому, що Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської районної державної адміністрації Донецької області є неналежним відповідачем у даній цивільній справі, оскільки Волноваський опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Волноваської районної ради Донецької області є самостійною юридичною особою, має штам та печатку, керівництво здійснює директор, вирішення питання прийняття та звільнення працівників не відноситься до компетенції Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської районної державної адміністрації Донецької області, а з 01.01.2021 його виключено з переліку мережі розпорядників бюджетних коштів, з 22.03.2021 знаходиться у стані припинення. Ухвалою суду від 08.11.2021 замінено відповідача Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Волноваської районної державної адміністрації Донецької області на відділ освіти Військово-цивільної адміністрації м.Волноваха Волноваського району Донецької області. Від представника відповідача Волноваського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Волноваської районної ради Донецької області до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги відповідач не визнав, просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з наступних підстав. Так, 18.02.2020 позивачка звернулася до відповідача з заявою про надання тарифної відпустки за 2016 р. з виплатою оздоровчих на 56 календарних днів з 21.02.2020, проте наказом від 28.02.2020 №47-к їй було відмовлено в наданні відпустки за 2016 р. у зв`язку з використанням вказаної відпустки. З того часу позивачка на роботі не з`являлася, тобто з 27.02.2020 по 18.06.2020. Увесь цей час відповідач намагався отримати пояснення щодо поважності або неповажності відсутності на роботі позивача, неодноразово надсилаючи відповідні листи. Увесь цей час позивачка знаходилася вдома в м.Волноваха, оскільки її неодноразово бачили. Крім того, під час запровадження дистанційного навчання позивачка також жодного разу не проводила дистанційне навчання. Жодних пояснень з приводу невиходу на роботу позивачка не надала. 03.06.2020 позивачка прибула на роботу з заявою про роз`яснення ситуації стосовно укладення строкового трудового договору. Повідомленням від 03.06.2020, яке позивачка отримала 04.06.2020, їй було роз`яснено, що питання про укладання з нею строкового договору буде вирішено після надання роз`яснень щодо невиходу на роботу. Проте позивачка не надала пояснень та не представила лікарняні листи. 19.06.2020 наказом №151-к [PERSON] було звільнено з посади вчителя географії на підставі актів про відсутність на роботі, доповідних записок, письмових пояснень, оскільки будь-які пояснення щодо її невиходу на роботу адміністрація отримала лише 18.06.2020. Позивачка надала відповідь на відзив, в якому наполягала на задоволенні своїх позовних вимог, вважає, що має право на відпустку, в наданні якої їй було відмолено, з поважних причин була відсутня на роботі. 29.11.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву відділу освіти Військово-цивільної адміністрації м.Волноваха Волноваського району Донецької області, в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивачка тривалий час без поважних причин була відсутня на робочому місці, тому її звільнення відбулося законно. 07.12.2021 позивачка надала відповідь на відзив, в якому наполягала на задоволенні своїх позовних вимог, вважає, що має право на відпустку, в наданні якої їй було відмолено, з поважних причин була відсутня на роботі. Дослідивши письмові докази та письмові пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала в Волноваського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Волноваської районної ради Донецької області на посаді вчителя географії з 1972 р., що не заперечується сторонами та підтверджується копією трудової книжки. Також сторонами не заперечується факт відсутності позивачки [PERSON] на роботі з 27.02.2020 по 18.06.2020. Позивачка [PERSON] фактично наполягає на тому, що була відсутня на роботі у зазначений час з поважних причин, а тому її звільнення є незаконним. Наказом №47-к від 28.02.2020 [PERSON] було відмовлено у наданні основної щорічної відпустки за 2016 р. з 21.02.2020, у зв`язку з тим, що [PERSON] використала своє право на відпочинок з 04.07 по 29.08.2016. Наказом директора від 19.06.2020 №151-к позивачка [PERSON] була звільнена за прогули з 27.02.2020 по 18.06.2020 без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП. Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст. 140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. Згідно з Кодексом законів про працю України, одним з видів юридичної відповідальності є дисциплінарна відповідальність. У сфері використання найманої праці вона полягає в обов`язку працівника, який вчинив дисциплінарний проступок, давати звіт перед роботодавцем за свої протиправні винні дії та понести дисциплінарні стягнення, передбачені нормами трудового права. Під вчиненням дисциплінарного проступку мається на увазі невиконання чи неналежне виконання працівником з його вини обов`язків, покладених на нього законодавством, колективним договором, трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо за ці діяння не передбачається кримінальна відповідальність. Дисциплінарна відповідальність, як і будь-яка інша юридична відповідальність, має примусовий характер. Він полягає в тому, що стосовно працівника, який вчинив дисциплінарний проступок, роботодавцем можуть уживатися заходи примусового впливу, примусова санкція, яка спричиняє для порушника певні негативні наслідки. Заходи дисциплінарного стягнення, що застосовуються до деяких працівників, які несумлінно виконують свої трудові обов`язки, зазначено у статті 147 КЗпП України. Так, за порушення трудової дисципліни до загального кола працівників може застосовуватися лише один із таких заходів стягнення: догана або звільнення, у строки та в порядку, встановленими статтями 148 - 149 КЗпП України. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть передбачатися для деяких категорій працівників і інші дисциплінарні стягнення. Право вибору стягнення за порушення трудової дисципліни належить роботодавцеві й не обов`язково у послідовності, зазначеній у статті 147 КЗпП України. Однак, відповідно до частини третьої статті 149 КЗпП України при обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. У відповідності до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Підставою застосування стягнення є вчинення працівником протиправного винного діяння (дії чи бездіяльності), яке визнається дисциплінарним проступком. Протиправність поведінки працівника полягає в порушенні ним своїх трудових обов`язків, закріплених нормами трудового права, як от: КЗпП, правилами внутрішнього розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, трудовим договором (контрактом), колективним договором, а також у порушенні або невиконанні правомірних наказів та розпоряджень роботодавця. За правилами пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Пленумом Верховного Суду України, у своїй постанові № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Пунктом 24 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визначається, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). З роз`яснень Міністерства юстиції України від 01.02.2011 вбачається, що самовільне використання працівником без погодження з власником або уповноваженим ним органом відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника. Позивач 18.02.2020 звернулася до роботодавця із заявою про надання тарифної відпустки за 2016 рік на 56 календарних днів з 21.02.2020. Як вказано вище, наказом №47-к від 28.02.2020 [PERSON] було відмовлено у наданні основної щорічної відпустки за 2016 р. з 21.02.2020, у зв`язку з тим, що [PERSON] використала своє право на відпочинок з 04.07 по 29.08.2016. Вказаний наказ є чинним та позивачкою не оскаржений. Отже, суд приходить до висновку, що були відсутні законні підстави для надання відпустки за заявою позивачки від 18.02.2020. Таким чином судом встановлено, що відсутність [PERSON] на роботі протягом тривалого часу не була погоджена з керівництвом. Тобто, відсутність [PERSON] на роботі є прогулом, оскільки позивач фактично самовільно використала дні відпустки, не отримавши згоди керівництва, чим своїми діями допустила порушення трудової дисципліни. Інші доводи [PERSON] про поважність причини відсутності на роботі суд не приймає до уваги, оскільки вони нічим не підтверджені. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Аналізуючи зібрані по справі докази та даючи їм оцінку, суд приходить до висновку, що у відповідності до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України щодо засад змагальності процесу і надання доказів, позивачем не надано і в судовому засіданні не здобуто доказів про те, що її звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства. Крім того, позивачем ніяким чином не спростовані доводи представника відповідача, надані ним письмові докази щодо законного обґрунтування її звільнення з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Обставини, на які посилається позивач, та її доводи є, на думку суду, безпідставними, оскільки з матеріалів справи, письмових пояснень сторін вбачається, що позивачем були допущені порушення трудової дисципліни, а саме, протягом тривалого часу відсутність на роботі без поважних причин. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивача було звільнено з дотриманням законодавства про працю України, у відповідності з вимогами, що ставляться до розірвання трудового договору на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. При звільненні позивача її прав порушено не було, оскільки відповідачем дотримано процедуру такого звільнення, а тому відсутні підстави для визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача Оскільки суд дійшов висновків про відсутність підстав для задоволення позову, тому судові витрати позивача покладаються на нього та поверненню йому не підлягають.

Outcome: dismissed