Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з вищезазначеним позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме: квартирою [ADDRESS] в м. Запоріжжі, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила наступне. Позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] в м. Запоріжжі. Відповідач по справі є колишньою співмешканкою її сина, яка була зареєстрована і мешкала в належній їй квартирі на протязі трьох років. У 2007 році відповідач розірвала стосунки з сином позивача, зібрала свої речі і виїхала до іншого постійного місця проживання. На даний час позивачу не відомо місце проживання [PERSON] Відповідач [PERSON] комунальні послуги не сплачує, будь-якої участі в утриманні квартири в належному стані не приймає, добровільно знятися з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], відмовляється, у зв'язку з чим, позивач впродовж тривалого часу сплачує за відповідача за комунальні послуги, чим спричиняються [PERSON] додаткові витрати. У судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] позов підтримала та просила суд його задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час, та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином. Згідно з даними поштових повідомлень, судові повістки про виклик до суду відповідача повернуті у зв'язку з тим, що вона не проживає за адресою: [ADDRESS]. На підставі даних Житлово-будівельного кооперативу № 339 «Комунаровець-23» відповідач зареєстрована за вказаною адресою. Судом вживалися заходи до встановлення місця перебування [PERSON] та належного її повідомлення про час, дату і місце розгляду справи. 21.08.2014 року в газеті «Запорізька правда» № 94-95 (23475-23476) була розміщена об'ява про виклик відповідача [PERSON] у судове засідання. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу, за згодою представника позивача, на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України). Представник третьої особи - Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, за наявними у справі матеріалами, рішення прийняти на розсуд суду. Відповідно до вимог ст. 169 Цивільно-процесуального кодексу України неявка представника третьої особи в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідка [PERSON], вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч. 3 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст. 57 Цивільно-процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS], та є власником зазначеної квартири на підставі свідоцтва № 2131 на право власності на квартиру, виданого міськжитлоуправлінням виконкому Запорізької міської ради 16.09.1998 року, на підставі розпорядження Комунарської райадміністрації від 09.07.1998 року № 19/32-р (а.с. 6). Зазначений факт також підтверджується технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] в м. Запоріжжі (а.с.7-8), довідкою Житлово-будівельного кооперативу № 339 «Комунаровець-23» від 14.05.2014 року за № 80 (а.с. 5) та даними паспорта серії [NUMBER], виданого 05.06.2003 року Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області на ім'я [PERSON] (а.с.4). Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що з 2007 року відповідач та її син не проживають у спірній квартирі. З урахуванням викладеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Дані про його заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, його показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, яким означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджуватися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди. Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а за ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується та розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, та це право в силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України - є непорушним. Положенням ст. 391 Цивільного кодексу України, передбачено, що власник має право прохати усунути перешкоди у користуванні власністю. Статтею 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. Відповідно до ст. 163 Житлового кодексу України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 та 5 ч. 3, ч. 4 ст. 71 цього Кодексу. Стаття 71 Житлового кодексу України передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Згідно з ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідач не знімається з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою у добровільному порядку шляхом подачі відповідної заяви до Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 вiд 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року - «у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк». Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає у квартирі [ADDRESS] з 2007 року без поважної причини, тому за нею не збереглося право на вказане житлове приміщення, що в свою чергу, свідчить про обґрунтованість позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved