Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, в якому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що їй належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Згідно адресної картки № [NUMBER] від 10.08.2020 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, постійно влаштовує сварки та бійки, неодноразово притягався до кримінальної та адміністративної відповідальності. Впродовж періоду з квітня 2015 року по червень 2019 року відбував покарання в ДУ «Шепетівська виправна колонія (№298)» за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України. З 2015 року [PERSON] не проживає в квартирі. Факт прописки відповідача в її квартирі значно ускладнює вільне користування її квартирою, скільки, відповідач не проживає за місцем реєстрації, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг і оплачує комунальні та інші послуги вона сама без сторонньої фінансової допомоги, що ставить її в матеріально скрутне становище та порушує її особисті права на володіння, користування та розпорядження житлом на свій розсуд. За таких підстав, вона звернулася до суду із заявою про визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеною квартирою. Просить позов задоволити. До початку судового засідання позивач надала суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила позов задоволити, розгляд справи проводити без її участі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у разі відсутності відповідача. Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відзив на позов не подав. Суд, виконуючи вимоги\~ст. 280 ЦПК, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх в сукупності, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири у [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі -продажу квартири №3330 від 27.12.2006 року, ВЕІ №438284,зареєстроване право власності на нерухоме майно КП Рівненське міське бюро технічної інвентаризації номер витягу :13601940 від 16.02.2007 року. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00026752332 від 20 червня 2020 року дошлюбне прізвище позивача - [PERSON] , при укладені шлюбу вона змінила прізвище [PERSON] на прізвище [PERSON] . Згідно адресної картки № [NUMBER] від 10.08.2020 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - відповідач, брат позивача. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] з 2019 року не проживає в квартирі. Факт непроживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] підтверджується актами від 31.12.2019 року та від 31.07.2020 року про відсутність (не проживання) [PERSON] за місцем реєстрації, складеним комісією у складі сусідів позивача. Акти затверджені Головою управління ОСББ «АКЦЕНТ» Коломієць І.А. Дійсність зазначених актів сумнівів у суду щодо його об`єктивності та правдивості не викликає, оскільки особи, що його склали, є сусідами позивача, яким, на переконання суду, достовірно може бути відомо про осіб, які проживають у належній позивачу квартирі, а тому цей акт приймається судом як доказ. Через реєстрацію вiдповiдача у квартирі позивач не може у повній мірі здійснювати реалізацію своїх прав власника нерухомого майна та, крім того, несе додаткові і невиправдані витрати по утриманню квартири, що пов`язані із реєстрацією у квартирі відповідача. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки». Відповідно до положень статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення глави 32 цього Кодексу визначають поняття сервітуту як права обмеженого користування чужою нерухомістю, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (частина перша статті 406 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. [PERSON] набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідач був зареєстрований у спірній квартирі позивача, однак, він не пов`язаний спільним побутом з позивачем, тому його право на користування чужим майном може бути припинено на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Виходячи з наведеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що право власності позивача на житлове приміщення (квартиру) підлягає захисту в обраний позивачем спосіб, а відтак позовні вимоги підлягають до задоволення. Враховуючи, що позивачем при поданні позовної заяви сплачено суму судового збору в розмірі 840 грн. 40 коп., вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, однак позивач просить судові витрати покласти на неї, відтак суд не здійснює розподілу судових витрат.

Outcome: approved