Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом у якому просила суд скасувати рішення державного реєстратора Комунальної установи «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Тетяни Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.03.2018р. індексний номер 40317668, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»; усунути перешкоди з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (ЄДРПОУ 37825968) у користуванні нею квартирою за зазначеною адресою шляхом вселення її до цієї квартири та стягнути судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вони є співвласницею квартири за адресою [ADDRESS]. Вона дізналася, що без її згоди 26.03.2018р. державним реєстратором Комунальної установи «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник винесено рішення та проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», на підставі Іпотечного договору. Посилаючись на відсутність окремого договору з Іпотекодержателем, п.5.1 Іпотечного договору від 9.10.2007р., на ст.36 ч.1,37 Закону України «Про іпотеку» просила її позов задовольнити. В судовому засідання представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання 18.10.2018р. не явився, повідомлявся належним чином (ак.с.130) про час та місцем його проведення, заяви про слухання справи у його відсутність до суду не надходило, суд вважає його неявку неповажною. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. 09.10.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11231418000 у сумі 45000 доларів США. У цей же день між Банком та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір, згідно умов якого останні відповідають майном, а саме квартирою [ADDRESS] за зобовязаннями [PERSON] у кредитному договорі №11231418000. 12.12.2011р. Банк та ТОВ «Кей-Колект» уклали Договір Факторингу № 1, Договір відступлення права вимоги № б/н, за якими право вимоги кредитної заборгованості Банку до Відповідача за Договором, відступлені Позивачу. На виконання Договору Факторингу № 1 складено Акт приймання-передачі прав вимог від 12.12.2018р. Таким чином, у зобов'язанні за даними договорами змінився кредитор. Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 1.07.2013р. ухваленому у справі №1512/7373/2012 стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 11231418000 від 09.10.2007 р. в сумі 65 226 (шістдесят п'ять тисяч двісті двадцять шість) дол. США 45 цен., що станом на 17.05.2013 р. еквівалентно по курсу НБУ грошовій сумі у розмірі 521 355 (п'ятсот двадцять одна тисяча триста п'ятдесят п'ять грн.) 01 коп. Старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м.Одеси ГТУЮ 5.09.2016р. з приводу виконання цього рішення суду відкрито виконавче провадження №52107341 (а.с.86). 26.03.2018р. державним реєстратором Комунальної установи «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.03.2018р. індексний номер 40317668, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект». Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спеціальним Законом, який визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 р. №1952-IV (надалі за текстом - «Закон № 1952-IV»). Стаття 2 названого Закону визначає державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, як офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 1952-IV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно. За змістом пункту 1 частини 1 статті 15 Закону № 1952-IV прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень є однією із стадій державної реєстрації. Згідно абзацу 2 частини 2 статті 15 Закону № 1952-IV перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 р. (надалі за текстом - «Порядок»). Відповідно до підпункту 1 пункту 37 Порядку документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат. Згідно статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Стаття 575 Цивільного кодексу України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Статтею 24 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року № 898-IV установлено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. За приписами частини 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Із матеріалів справи вбачається, що згідно п.5.2.1 Іпотечного договору передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок основного зобовязання здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя. Такий же порядок встановлено і для отримання Іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі (п.5.2.2 Іпотечного договору). Разом з тим, сторонами в судовому засіданні не заперечується, що договору на продаж предмету іпотеки між ТОВ «Кей-Колект» та позивачем не укладалося, а отже і відсутні правові підстави, передбачені п.5.2.1 Іпотечного договору для передачі та реєстрації права власності за відповідачем. Також встановлено, що доступ позивачу до квартири за адресою [ADDRESS] обмежено. Крім цього слід зазначити, що 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/ або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Тому установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Цей Закон не зупиняє дії нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, проте є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира загальною площею 90,20 кв.м, житловою площею 41 кв.м, яка підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника, та її загальна площа не перевищує 140 кв.м. Враховуючи викладене та те, що оскаржуване рішення державного реєстратора від 26.03.2018р. про державну реєстрацію права власності за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було прийнято стосовно майна, щодо якого були наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно та не враховано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», чим відповідачем порушено приписи ч.3 ст.10 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а тому, враховуючи сукупність встановлених судом обставин, суд вважає, що зазначене рішення державного реєстратора є протиправним та підлягає скасуванню. Статтею ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Із матеріалів справи убачається, що існує реальна небезпека порушення прав позивача на спірну квартиру, оскільки він будучи її співвласником позбавлений права в ній проживати (володіти квартирою). Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим захистити порушене право позивача, усунути йому перешкоди у користуванні належною їй на праві спільної часткової власності квартирою за адресою [ADDRESS] шляхом її вселення до неї, і що такий спосіб захисту буде відповідати завданням та основним засадам цивільного судочинства. Враховуючи сукупність встановлених судом обставин, суд вважає, що зазначене рішення державного реєстратора є протиправним та підлягає скасуванню, а порушене право позивача - захисту. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 28073 грн., суд вважає, що зазначена позовна вимога підлягає задоволенню, з наступних підстав. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Як вбачається з копії договору про надання правової допомоги від 1 червня 2017 року (а.с.90), додатку до нього №2 від 4.04.2018р. (а.с.93), видаткових касових ордерів та поштових витрат (а.с.98-102) вартість такої становить 28073 + 172 грн. Крім того, в силу ст.141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 1762 грн. (а.с.1,2,51). Загальна сума судових витрат позивача складає 29987 грн. (1762+28073+172), яка підлягаю стягненню з відповідача.

Outcome: approved