Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування в особі Служби в справах дітей Долинської РДА Івано-Франківської області, в якому просила відібрати від відповідача та повернути їй сина [PERSON], [INFO], заборонити відповідачу викрадати сина та дочку в майбутньому, попередити його про передбачену законодавством відповідальність за викрадення людини, стягнути на її користь відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн. та судові витрати по справі, а також допустити негайне виконання рішення суду у частині відібрання та повернення їй сина [PERSON]. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з 30.08.2007 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27.06.2017 року. Від даного шлюбу в них народилося 2 дітей: син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO], місце проживання яких згідно вказаного рішення суд визначено з нею. 27 жовтня 2017 року в той час, коли вона знаходилася на роботі, відповідач прийшов до Долинської школи № 6, де навчаються їх діти і самочинно, без її згоди, забрав з собою сина [PERSON] та намагався забрати дочку [PERSON], однак вона встигла повідомити поліцію про даний факт. Таке самовільне викрадення дітей носить систематичний характер, з приводу чого вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Опісля відповідач привозить дітей хворими і тоді вона не має можливості працювати, так як повинна займатися лікуванням дітей. На даний час син [PERSON] проживає у будинку відповідача в [ADDRESS] Болехівської міської ради Івано-Франківської області. Повернути сина додому відповідач відмовляється. Такими незаконними діями відповідача їй завдана моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, пов'язаних з пошуками сина. Також на неї був вчинений фізичний та емоційний тиск при намаганні силою забрати дочку. Поведінка відповідача відносно дітей викликала у неї сильні хвилювання, що в свою чергу потягнуло тимчасовий розлад здоров'я, тому вона оцінює розмір відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн. В зв'язку з вищевикладеним змушена звернутися в суд з даним позовом. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги, зіславшись на вищевикладені обставини, а також збільшила свої вимоги та додатково просила заборонити відповідачу забирати дітей без її згоди за місцем свого проживання та зобов»язати його здійснювати спілкування з дітьми тільки в її присутності. Відповідач [PERSON] заперечив проти заявлених позовних вимог, пояснивши, що їхні з позивачкою діти [PERSON] та [PERSON] проживають з матір»ю, яка чинить йому перешкоди в спілкуванні з ними. Він своїх дітей ніколи не викрадав і не має наміру такого вчиняти, як люблячий і турботливий батько, матеріально і морально підтримує своїх дітей після розлучення з позивачкою. Діти його люблять і надіються на його підтримку і допомогу, тому він не може відмовити їм у спілкуванні та увазі. Що стосується випадку від 27.10.2017 року, про який вказує позивачка, то син [PERSON] сам прийшов до нього на роботу і попросив, щоб він забрав його на кілька днів в с.Тисів, де він проживає. Він не міг відмовити дитині, оскільки восени син сам автобусом добирався до села, тому він переживав за його безпеку. Він сина не утримує в себе, навпаки просить повернутися до матері, що той обіцяє зробити після закінчення канікул. В майбутньому він також буде намагатися виконувати свій батьківський обов'язок. Після надання пояснень в судовому засіданні в наступні засідання відповідач не з»являвся, хоч був належно повідомлений про час та місце їх проведення, направляв на адресу суду клопотання про перенесення розгляду справи в зв»язку з його лікуванням. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування в особі Служби в справах дітей Долинської РДА Івано-Франківської області за довіреністю № 4/01-26/55 від 05.01.2017 року [PERSON] позов визнав, пояснивши, що між сторонами по справі тривалий час існує спір, в тому числі щодо порядку й способу виховання неповнолітніх дітей та спілкування з ними. Є рішення суду, яким визначено місце проживання неповнолітніх дітей разом з матір»ю, а тому батько без її згоди не має права змінювати їх місце проживання. З метою врегулювання спору вони письмово зверталися до батька, щоб він погодився встановити години, коли він може спілкуватися з дітьми, однак останній згоди на це не дає. На засідання органу опіки та піклування відповідач не з»явився і після розгляду справи вони прийшли до висновку, що [PERSON] повинен негайно повернути сина [PERSON] матері. Дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що даний позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного: Згідно з ч.4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтями 141, 150-151, 153 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки рівні у своїх правах та обов'язках щодо дитини, незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою, а також вони мають право на вільне та безперешкодне спілкування з дитиною. Відповідно до ч.1 ст. 162 даного Кодексу, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 30.08.2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 27 червня 2017 року, що підтверджується рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27.06.2017 року (а.с. 3-4). Про те, що від даного шлюбу в них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO], свідчать свідоцтва про їх народження серії [NUMBER] від 18.04.2008 року та серії [NUMBER] від 05.05.2011 року (а.с. 5-6). Судом встановлено, що сторони після розірвання шлюбу проживають окремо, а їх неповнолітніх дітей: син [PERSON], [INFO], та дочку [PERSON], [INFO], згідно вищевказаного рішення суду, залишено проживати з матір'ю, позивачкою по справі [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що 27 жовтня 2017 року відповідач [PERSON] забрав сина [PERSON] до себе додому, за місцем свого постійного проживання в с.Тисів Болехівської міської ради Івано-Франківської області, де останній фактично проживав до 06 листопада 2017 року, про що ствердила позивачка та не заперечив відповідач. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Долинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області № 1004/01-09/55 від 13.11.2017 року (а.с. 28-29), даний орган вказав, що [PERSON] зобов'язаний негайно повернути малолітнього [PERSON], 2008 року народження, матері [PERSON] за місцем її проживання та попередив останнього про невчинення дій по зміні місця проживання дитини у спосіб, що суперечить чинному законодавству. Факт тимчасової зміни батьком [PERSON] місця проживання свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], з 27.10.2017 року, підтвердила допитана в судовому засіданні в якості свідка старший інспектор Долинського ВП старший лейтенант поліції [PERSON] Також даний факт підтвердив сам неповнолітній [PERSON], [INFO], допитаний в судовому засіданні. Таким чином судом встановлено, що відповідач, в порушення вимог ч.1 ст. 162 Сімейного кодексу України, самочинно, без згоди матері [PERSON], з якою на підставі рішення суду визначено місце проживання їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], змінив його місце проживання та з 27.10.2017 року забрав дитину до свого постійного місця проживання в с.Тисів, де останній перебував до 06.11.2017 року. При цьому судом також встановлено, що такими діями відповідача позивачці спричинено моральну шкоду, оскільки вона перенесла значні хвилювання та емоційний стрес через пошуки сина, що викликало в неї негативні емоції та вимагало додаткового часу для налаштування порушеного її звичного способу життя. Визначаючи розмір грошового відшкодування завданої позивачці моральної шкоди, суд враховує характер, обсяг і тривалість перенесених нею моральних страждань, тяжкість вимушених змін в її життєвих стосунках і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а також ступінь вини, майновий стан відповідача та його суб»єктивне відношення до вчиненого, зокрема те, що він добровільно повернув дитину до місця проживання. За цих обставин, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці діями відповідача, в сумі 1000,00 грн. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач дитину не викрадав, що підтвердив сам неповнолітній син сторін по справі [PERSON], [INFO], який суду пояснив, що він сам охоче пішов на кілька днів до батька, оскільки останнього давно не бачив та сумував за ним. Також даний факт підтвердила свідок [PERSON], яка суду пояснила, що було усне звернення від відповідача в поліцію про те, що він на кілька днів забирає до себе сина, бо той цього хоче. Одночасно суд вважає, що в задоволенні вимоги позивачки про відібрання від відповідача та повернення їй сина [PERSON], [INFO], слід відмовити, оскільки остання в судовому засіданні підтвердила, що вказана дитина з 06.11.2017 проживає з нею,тобто її порушені права поновлені, а вимоги про відібрання і повернення дитини та попередження його про передбачену законодавством відповідальність за викрадення людини, є безпідставними. Крім того, ст. 15 ЦПК України передбачено, що суди розглядають справи в порядку цивільного судочинства про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Аналіз зазначеної норми свідчить про наявність права на звернення до суду за захистом вже порушеного у минулому цивільного права чи інтересу, при цьому звернення особи за судовим захистом права, яке тільки ймовірно може бути порушене у майбутньому, діючим законодавством не передбачено. За таких обставин суд вважає, що в задоволенні вимог позивачки про заборону відповідачу здійснювати викрадення дітей в майбутньому та заборону забирати дітей без її згоди за місцем свого проживання слід відмовити, оскільки суд не вправі вирішувати питання захисту цивільних прав, які ще не порушено, а тільки ймовірно можуть бути порушені в майбутньому. Що стосується вимоги позивачки про зобов»язання відповідача здійснювати спілкування з дітьми тільки в її присутності, то вона також до задоволення не підлягає, оскільки встановлено, що відповідач [PERSON] не позбавлений батьківських прав відносно своїх неповнолітніх дітей і відповідно не обмежений у правах щодо участі у їх вихованні, не обмежений у часі спілкування з ними, що передбачено вимогами ст. 141 Сімейного кодексу України, де зазначено, що мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 141,150-151,153,162 Сімейного кодексу України, ст.ст. 23,29,1167 ЦК України,

Outcome: approved