Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до Московського районного суду м. Харкова з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 5 грудня 2015 року на підставі довіреності від 28.11.2015 року № 4191, виданої в порядку передоручення від 30.11.2015 р., [PERSON] від імені [PERSON] уклав з нею договір купівлі-продажу транспортного засобу №ТСЦ6341/1/28 від 05.12.2015 року. За цим договором відбувся перехід права власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN» моделі СС, випуску 2012 року, шасі (кузов, рама) WVWZZZ3CZDE527344, тип ТЗ - легковий седан-В. Однак, пізніше їй стало відомо, що на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 12.02.2016 року був накладений арешт на вказаний автомобіль. З огляду на викладене, [PERSON] просила визнати за нею право власності на автомобіль «VOLKSWAGEN» моделі СС, випуску 2012 року, шасі (кузов, рама) WVWZZZ3CZDE527344, тип ТЗ - легковий седан-В; визнати її - [PERSON] добросовісним набувачем права власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN» моделі СС, випуску 2012 року, шасі (кузов, рама) WVWZZZ3CZDE527344, тип ТЗ - легковий седан-В. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Суд вирішив: визнано [PERSON] добросовісним набувачем власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN» моделі СС, випуску 2012 року, шасі (кузов, рама) WVWZZZ3CZDE527344, тип ТЗ - легковий седан-В; визнано право власності [PERSON] на автомобіль марки «VOLKSWAGEN» моделі СС, випуску 2012 року, шасі (кузов, рама) WVWZZZ3CZDE527344, тип ТЗ - легковий седан-В. З рішенням суду першої інстанції не погодився [PERSON], подавши на нього апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилався на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та \~неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказував на те, що позов предявлено до неналежних відповідачів. Представник позивача подав до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість та безпідставність вимог апеляційної скарги. У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до таких висновків. Відповідно до ст. ст. 391, 392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судовим розглядом встановлено, що 05 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № ТСЦ6341/1/28, предметом якого був автомобіль марки «VOLKSWAGEN» моделі СС, випуску 2012 року, шасі (кузов, рама) WVWZZZ3CZDE527344, тип ТЗ - легковий седан-В. Згідно вказаного договору [PERSON] діяв на підставі доручення НАР970494 від 30.11.2015 року. На підставі договору купівлі-продажу №ТСЦ6341/1/28 05 грудня 2015 року була проведена державна реєстрація автомобіля марки «VOLKSWAGEN» моделі СС, випуску 2012 року, шасі (кузов, рама) WVWZZZ3CZDE527344, тип ТЗ - легковий седан-В., про що [PERSON] видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХТ 658048 від 05.12.2015 року. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було повністю дотримано юридичний механізм набуття права власності на спірний автомобіль, а тому його право підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на цей автомобіль на підставі ст. 392 ЦК України. Проте, погодитися з вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року (справа №6-78цс14). В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалась на те, що після укладення договору купівлі-продажу №ТСЦ6341/1/28 та реєстрації спірного автомобіля на її імя їй стало відомо, що на нього накладено арешт на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2016 року. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не виконав вимоги ст. 214 ЦПК України - не встановив особу, яка була ініціатором накладення арешту на спірний автомобіль та його підстави, та відповідно не встановив ким оспорюється, не визнається та/або заперечується право позивача на спірний автомобіль. При цьому, апеляційним розглядом встановлено, що СВ Бабушкінського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню №12015040640002860 за ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 357 КК України за фактами незаконного заволодіння: паспорта [PERSON] , картки його ідентифікаційного номера, газового пістолета з дозволом на носіння та зберігання, ключів від спірного автомобіля та самого автомобіля, а також посвідченням водія та технічного паспортом на автомобіль марки «VOLKSWAGEN» моделі СС, випуску 2012 року, шасі (кузов, рама) WVWZZZ3CZDE527344. Відповідні відомості до ЄРДР внесені на підставі заяв [PERSON] від 23.05.2017 року (щодо незаконного заволодіння документами) та від 11.07.2015 року (щодо незаконного заволодіння відповідним транспортним засобом). Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2016 року клопотання старшого слідчого СВ Бабушкінського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області задоволено; накладено арешт на спірний автомобіль. В свою чергу [PERSON] подав до суду заяву, згідно якої визнає права позивача на спірний автомобіль. [PERSON] також відповідних прав позивача не оспорював. Отже, відповідачі по справі не буди ініціаторами накладення арешту на автомобіль «VOLKSWAGEN» моделі СС, випуску 2012 року, шасі (кузов, рама) WVWZZZ3CZDE527344, та позивачем не доведено, що ними будь-яким іншим чином заперечується, не визнається чи оспорюється право позивача на спірний автомобіль. З огляду на викладене, апеляційним розглядом не встановлено спору між сторонами по справі, який би свідчив про наявність фактичних та правових підстав захисту прав позивача. Суд же апеляційної інстанції позбавлений процесуальних можливостей залучення до участі у справі належного відповідача, яким за встановлених обставин справи є апелянт [PERSON], який посилається на те, що він є законним власником спірного автомобіля, та за ініціативою якого було розпочато кримінальне провадження №12015040640002860, в рамках якого накладено арешт на спірний автомобіль. Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про необхідність захисту прав позивача від порушень з боку відповідачів є помилковими, такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, нормах матеріального та процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу [PERSON] необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. (ст.88 ЦПК України) Згідно матеріалів справи [PERSON] поніс судові витрати у сумі 704 грн., які складаються з витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги. Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути понесені останнім витрат по оплаті судового збору у вказаному розмірі.

Outcome: approved