Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 27.06.2016 року на автомобільній дорозі сполученням «Львів - Івано- Франківськ» неподалік смт. Нові Стрілища Жидачівського р-ну Львівської області відбулось зіткнення транспортного засобу марки CITROEN Jumpy д.н.з. AT4706ВС під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу марки ВАЗ 2108 д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] Внаслідок ДТП пасажир транспортного засобу ВАЗ 2108 р.н [NUMBER], [PERSON] отримала тілесні ушкодження і була доставлена на лікування у Бібрську районну лікарню. Того ж дня від отриманих травм [PERSON] померла в приміщені Бібрської районної лікарні. Згідно лікарського свідоцтва про смерть [INFO] від 27.06.2016 року. [PERSON] загинула від тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок ДТП. 27.06.2016 року відомості по даному факту внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. На даний час у справі досудове розслідування триває. Згідно висновку судово-медичного експерта [INFO] від 03.08.2016 року тілесні ушкодження, які отримала [PERSON]. були прижиттєвими і виникли від дії тупих твердих предметів та могли утворитись 27.06.2016 року від удару тілом до виступаючих частин салону автомобіля під час ДТП при обставинах, викладених у постанові про призначення судово-медичної експерти та відносяться до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя. Між виявленими на тілі [PERSON] тілесними ушкодженнями та насланням її смерті є прямий причинно - наслідковий зв'язок. При судово - токсикологічному дослідженні в крові [PERSON] етилового та інших спиртів не виявлено. З огляду на те, що загибла являлась її матір»ю, 27.06.2016 року нею подано заяву про залучення до кримінального провадження в якості потерпілої особи. З моменту смерті матері минуло майже рік часу, весь цей період відповідач [PERSON]. не зважаючи на очевидну свою вину в ДТП (недотримання правила правої руки під час проїзду нерегульованого перехрестя) навіть не спромігся по телефону поцікавитися станом сімейних справ морального чи матеріального характеру після смерті рідної людини, тим більше матері. Тобто, [PERSON] вживає можливі заходи для уникнення від юридичної і матеріальної відповідальності, що є відчутним у кримінальному провадженні по даному факту ДТП. Адже ж, з урахуванням зрозумілої навіть пересічному водію дорожньої обстановки, де при відсутності дорожніх знаків на перехресті, перевага надасться водію, який рухається з правого боку, впродовж року часу у справі, підозри не оголошено і слідчі дії у справі проводяться лише за активним наполяганням потерпілої сторони (в тому ж числі через прокурора і слідчого судді). За таких обставин вважає за недоцільне обгрунтовувати факт заподіяння їй моральної шкоди смертю матері і поведінкою відповідача, адже ж загальновідомою обставиною є те, що смерть близької людини - це велика трагедія для її дітей, що породжує сильні душевні страждання, які носять довготривалий характер. А вищенаведена поведінка відповідача [PERSON] лише такі страждання підсилює. При визначенні розміру моральної шкоди вона виходить з тяжкості наслідків, що настали від психологічного стану, в якому вона перебувала і який триває до сих пір. характеру і глибини душевних страждань та навмисну поведінку [PERSON]., а тому вважає, що справедливою компенсацією за завданні їй страждання внаслідок смерті її матері і поведінки відповідача [PERSON] буде грошова сума в розмірі 500 000 гривень. Оскільки зі сторони відповідача не було жодних пропозицій відшкодувати їй моральну шкоду в добровільному порядку, то в неї виникла необхідність звернутися в суд за захистом своїх прав та інтересів. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, не повідомивши причин неявки, хоч був своєчасно та належним чином, повідомленим про час та місце судового засідання, рекомендованою коресподенцією. Отже виходячи з вищенаведеного, суд вважає цю особу повідомленою про дату судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи. Суд вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 10, 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір. Матеріалами справи встановлено, що 27.06.2016 року на автодорозі сполученням «Львів - Івано-Франківськ» неподалік смт.Нові Стрілища Жидачівського р-ну Львівської області відбулось зіткнення транспортного засобу марки CITROEN Jumpy д.н.з. AT4706ВС під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу марки ВАЗ 2108 д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] Внаслідок ДТП пасажир транспортного засобу ВАЗ 2108, [PERSON] отримала тілесні ушкодження і була доставлена на лікування у Бібрську районну лікарню, де того ж дня від отриманих травм померла. Згідно лікарського свідоцтва про смерть [INFO] від 27.06.2016 року. [PERSON] загинула від тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 27.06.2016 року відомості по даному факту внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, досудове розслідування триває. Позивачка визнана потерпілою по даному кримінальному провадженні. Згідно висновку судово-медичного експерта [INFO] від 03.08.2016 року тілесні ушкодження, які отримала [PERSON]. були прижиттєвими і виникли від дії тупих твердих предметів та могли утворитись 27.06.2016 року від удару тілом до виступаючих частин салону автомобіля під час ДТП при обставинах, викладених у постанові про призначення судово-медичної експерти та відносяться до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя. Між виявленими на тілі [PERSON] тілесними ушкодженнями та настанням її смерті є прямий причинно - наслідковий зв'язок. За загальним правилом моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст.1167 ЦК України, якою передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка іі завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. До того ж, в сичу ст.. 1187 ЦК України діяльність, пов»язана з використанням зберіганням або утриманням транспортних засобів є джерелом підвищеної небезпеки. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на правовій підставі (право власності інше речове право) володіє транспортним засобом. Коло осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди внаслідок смерті фізичної особи, визначає ст..1168 ЦК України, згідно якої моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім»єю. Таким чином, аналіз норм ст.ст. 1167, 1168, 1187 ЦК України свідчить про те, що особа, яка керувала автомобілем і була учасником ДТП, внаслідок якого загинула фізична особа, повинна незалежно від наявності її вини, відшкодувати шкоду близьким родичам такої особи, в даному випадку це позивачці (презумпція винуватості володільця джерела підвищеної небезпеки), тобто позивач правомірно звернулася з даним позовом. Статтею 1188 ЦК України визначено порядок відшкодування шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. Згідно ч. 2 цієї статті, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди зобов»язані її відшкодувати незалежно від їх вини. Тобто, законодавець покладає солідарний обов»язок на володільців джерела підвищеної небезпеки по відшкодуванню шкоди тертім особам у випадку, коли шкода завдана ними спільно, незалежно від того чи була в їхніх діях спільна вина. Слід зауважити, що водієм іншого автомобіля, який був учасником ДТП, являється син позивачки, а тому виходячи з міркувань родинних відносин, позивач вправі не пред»являти до нього вимоги, так як останній являється її близьким родичем У п.8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад пасажирам). У цьому випадку особи, які спільно завдали шкоди зобов»язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. При цьому, солідарний боржник, який відшкодував спільно завдану шкоду має право вимагати з кожного з інших завдавачів шкоди частку виплаченого потерпілому відшкодування.Оскільки боржник, який виконав солідарне зобов'язання, має право зворотної вимоги тобто стає кредитором за регресним зобов'язанням до інших боржників, розподіл відповідальності солідарних боржників один перед одним (визначення часток) за регресним зобов»язанням здійснюється на загальних підставах за правилами статті 1191 ЦКУ, тобто у розмірі, що відповідає ступеню вини кожного з боржників. Беручи до уваги наведені роз»яснення, слід відзначити, що відповідач у разі виконання перед позивачем свого солідарного обов»язку матиме регресне право вимоги до [PERSON] у розмірі частки виплаченого їй відшкодування. А тому, пред»явлена вимога про відшкодування шкоди виключно до [PERSON] та подальше одноосібне відшкодування ним шкоди, жодним чином не порушить і не звузить його прав та інтересів, як солідарного боржника у деліктному зобов»язанні. Щодо стягнення з відповідача в користь позивача моральної шкоди в розмірі 500000 грн., то така підлягає до стягнення частково у зв»язку з наступним. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди у відповідності з ст. 23 Цивільного кодексу України визначається судом залежно від глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов підставний та підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави, пропорційно до задоволеної суми.

Outcome: approved