Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Близнюківського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що на те, що 04.01.2013 дала дозвіл на реєстрацію місця проживання [PERSON] у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який знаходиться у її приватній власності. [PERSON] є її колишнім зятем. [PERSON] за цією адресою не проживає протягом року. Комунальні послуги відповідач не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла. В добровільному порядку відповідач з реєстраційного обліку не знімається, наміру проживати у даному будинку не має. Ухвалою суду від 15.10.2020 року було відкрите провадження та розпочате підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 03.11.2020 справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання, повторно, не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а саме: відповідно до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Причин неявки відповідач суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, не подано відзиву на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10.07.2008, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 21369776 та обліковою карткою об`єкта по господарського обліку на 2016 - 2020 роки. Згідно довідки з місця проживання про зареєстрованих осіб відповідач [PERSON] зареєстрований також у вказаному будинку. З акту обстеження домоволодіння від 29.09.2020 вбачається, що відповідач по справі у вищенаведеному домоволодінні не проживає з вересня 2019 року. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] підтверджується, що [PERSON] є донькою [PERSON] . Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] та рішенням суду від 19.02.2019 підтверджується, що [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON] . Квитанціями АТ КБ «ПриватБанк» підтверджується той факт, що [PERSON] комунальні та інші витрати по утриманню житлового будинку не сплачує. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] зареєстрований у спірному житловому будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини першої статті 402, частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Таким чином, на період спільного проживання позивача з [PERSON] та проживання у шлюбі з донькою позивача, відповідач набув особистого сервітуту, що полягав у праві користування будинком позивача. При цьому, такий сервітут є тимчасовим. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт спільного проживання позивача з [PERSON] та реєстрації шлюбу [PERSON] з донькою позивача у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача до будинку позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особа, що зареєстрована у будинку, що належить іншій особі втратила статус члена сім`ї власника. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що позивач з відповідачем по справі пов`язані спільним побутом, ведуть спільне господарство. Таким чином, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України, оскільки реєстрація відповідача у спірному будинку порушує право позивача, як єдиного власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відтак є підстави для задоволення позову. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст.. 141 ЦПК України.

Outcome: approved