Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.56-58) просила: зобовязати [PERSON] та [PERSON] виселитися з будинку №100 по вул. Соборна, в с. Випасне, Білгород-Дністровського району , без надання іншого житлового приміщення та зобовязати Відділ державного департаменту громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб при Білгород-Дністровському МВ ГУМВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані в [INFO]. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] зазначила, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок №100 по вул. Соборна, в с. Випасне, Білгород-Дністровського району Одеської області. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є її донька та зять відповідно, проживають у вказаному житловому будинку та зареєстровані у ньому з її дозволу, але систематично руйнують його та вчиняють неправомірні дії щодо самої неї. У звязку з чим просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та представник позивача, позов підтримали просили суд його задовольнити у повному обсязі. Відповідачі належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладання розгляду справи суду не надавали. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так в судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок №100 по вул. Соборна, в с. Випасне, Білгород-Дністровського району Одеської області. (а.с.8-9.) У вказаному житловому будинку позивач не проживає, а проживає за адресою: [INFO]. Вказана квартира зі слів позивачки, що також не оспорювалося відповідача належить їй на праві приватної власності. Відповідач [PERSON] яка є донькою позивачки разом зі своїм чоловіком відповідачем [PERSON] дійсно проживають у належному позивачці будинку №100 по вул. Соборна, в с. Випасне, Білгород-Дністровського району Одеської області з дозволу самої позивачки. Позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилається саме на порушення відповідачами її права власності, а саме права на користування та розпорядження належним їй нерухомим майном, зазначаючи при цьому те, що у 2016 році нею було встановлено, що відповідачі внаслідок зловживання ними спиртними напоями систематично псують та руйнують спірний житловий будинок, не дають можливості навідуватися до будинку, погрожуючи при цьому вчиненням фізичної розправи. Суд вважає, що при таких обставинах спірні правовідносини регулюються, окрім нор ЦК України на застосуванні, яких наполягає позивач, ще і нормами ЖК Української СРСР, адже спірні правовідносини, виникають також і з підстав постійного проживання відповідачів у житловому будинку, що належить на праві приватної власності позивачу. Так у відповідності ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України \~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як вже було зазначено вище, позивач, реалізуючи своє право приватної власності самостійно, за власним бажанням дозволила своїй донці та зятю [PERSON] та [PERSON] вселитися і проживати у належний їй на праві приватної власності житловий будинок №100 по вул. Соборна, в с. Випасне, Білгород-Дністровського району Одеської області. Отже відповідачі цілком правомірно набули права на проживання у спірному нерухомому майні, і саме з цього моменту, на думку суду між сторонами, виникли житлові правовідносини, які врегульовані нормами ЖК Української СРСР. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати,дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи,зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. В свою чергу у відповідності до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином питання, щодо усунення перешкод у користуванні належним позивачу житловим будинком, саме шляхом виселення відповідачів без надання ним іншого житлового приміщення врегульоване саме ст.ст. 157, 116 ЖК України, які не можна не застосовувати при розгляді цієї категорії справа, на чому наполягав представник позивача під час розгляд справи. В судовому засіданні також встановлено, а також підтверджено матеріалами справи, що позивачка неодноразово зверталася до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області із заявами, щодо неправомірних дій, з боку відповідачів [PERSON] та [PERSON], з якими співробітниками поліції проводилася неодноразові профілактичні співбесіди та здійснювалися офіційні попередження, щодо неприпустимості вчинення неправомірних дій по відношенню до позивача [PERSON] (а.с.33-49). При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що з письмових висновках інспекторів Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області від 06.08.2016 року та 11.08.2016 рок, слідує, що [PERSON] вказує на те, що відповідачі псують належний їй житловий будинок та не впускають її до нього, а [PERSON] та [PERSON] зазначають, що вони проживають у спірному будинку 11 років, періодично роблять ремонти, що не подобається [PERSON], так як вона намагається його продати. Як вже було зазначено вище позивач не проживає у спірному житловому будинку будинок №100 по вул. Соборна, в с. Випасне, Білгород-Дністровського району Одеської області, а постійно проживає за адресою [INFO]. Вказана квартира зі слів позивачки, що також не оспорювалося відповідача належить їй на праві приватної власності, тому питання щодо порушення правил відповідачами співжиття з позивачем, та як наслідок неможливості проживання в одному будинку є таким, що не може розглядатися в контексті ст. 157 ЖК України, як підставою для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення. Також позивач в судовому засіданні зазначала, що відповідачі систематично руйнують належний їй на праві власності будинок №100 по вул. Соборна, в с. Випасне, Білгород-Дністровського району Одеської, на підтвердження чого надала фотокартки на яких відображені різні частини спірного будинку (а.с.59-61). Суд не може вважати зазначені докази належними, в розумінні ст. 58 ЦПК України, адже з них вбачається лише певні, окремі частини житлового будинку станом на теперішній час, при цьому суду не надано інформацію, у виді доказів, яка б свідчила про стан спірного будинку до моменту вселення у нього відповідачів. Крім того суд не може взяти до уваги і письмові пояснення [PERSON] (а.с.80), відповідно до яких відповідач [PERSON] встановив, батареї опалення в квартирі сина [PERSON], які він нібито зняв у житловому будинку, що належить позивачу, адже вказана обставина, на думку суду не може також свідчити про руйнування чи псування спірного нерухомого майна, у тому числі в розумінні ст. 58 ЦПК України. Отже на думку суду, передбачені законом підстави для виселення відповідачів з спірного будинку відсутні, адже виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 116 ЖК України є крайньою мірою. Суд також дійшов до висновку, щодо необхідності відмовити у задоволенні позову, в частині позовних вимог, про зобовязання відділу державного департаменту громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб при Білгород-Дністровському МВ ГУМВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані в [INFO] з наступних підстав. Так в судовому засіданні встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що відповідач [PERSON] не зареєстрований в [INFO], а зареєстрований в [INFO] (а.с.21-22), тому вимоги позивача в цій частині не можуть бути задоволені, адже обставини зазначені ним у позові не відповідають дійсності, і спростовуються наведеними вище доказами. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону. Таким чином підстав, визначених наведеними вище нормами, що регулюють спірні правовідносини, які б вказували на можливість задоволення позову у тому числі стосовно відповідача [PERSON] під час розгляду справи також не знайдено. Саме з урахуванням викладених обставин, суд дійшов до висновку, про необхідність відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed