Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про їх зняття з реєстрації в будинку [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідачі уже два роки фактично не проживають у належному їй будинку [ADDRESS] . Так, [PERSON] розлучилася з її сином [PERSON] та на даний час проживає з новим співмешканцем за кордоном. У с. Полянська Гута Перечинського району остання має власний будинок, саме там живе, коли приїжджає в Україну. [PERSON] , її онук, проживає у шлюбі з [PERSON] у с. Порошково Перечинського району у будинку батьків останньої. Незважаючи на це, відповідачі час від часу з`являються у її домі в м. Перечин, ображають її та порушують спокій, свідками чого є сусіди та працівники поліції, які приїжджають на виклики. У будинку з нею проживає [PERSON] та [PERSON] (син відповідача [PERSON] ), який є з дитинства особою з інвалідністю і важко переносить всі образи психологічного характеру. Онук є повнолітнім і всі питання вирішує з батьком. Разом з цим, належні йому документи, а саме паспорт, інвалідне посвідчення та карта на виплату соціальної допомоги знаходяться у матері, яка про нього не дбає, а повернути такі відмовляється. Оскільки реєстрація відповідачів створює їй перешкоди у отриманні субсидії, тому просить позов задовольнити. Ухвалою судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2018 року (головуючий - суддя Шешеня М.О.) у цивільній справі № 304/335/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Перечинська міська рада та сімейний лікар АЗПСМ - Рябець Ольга Юріївна про скасування реєстрації місця проживання відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. До закінчення підготовчого засідання позивач змінила предмет позову, а саме просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] та заборонити відповідачам заходити до такого. Крім цього, просила не залучати до участі у справі вказану нею у позовній заяві третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - сімейного лікаря АЗПСМ - [PERSON] . Ухвалою суду від 16 травня 2018 року провадження у даній справі зупинено до вирішення цивільної справи № 304/407/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] та Перечинської міської ради, третя особа - [PERSON] , про скасування свідоцтво про право власності на житловий будинок та визнання права власності на його частку. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 серпня 2019 року, проведеного на підставі розпорядження керівника апарату Перечинського районного суду № 96 від 29 серпня 2019 року, новим головуючим у цій справі замість вилученого судді [PERSON] визначено суддю Ганька І.І. Ухвалою судді Перечинського районного суду від 27 січня 2020 року провадження у справі поновлено та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою цього ж суду від 30 жовтня 2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Крім цього, 05 березня 2020 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить ухвалити рішення, яким зобов`язати останню, як власника житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , не чинити їй перешкоди у проживанні та користуванні житловими приміщеннями вказаного будинку і надвірних споруд, надати ключі від вхідних дверей та не створювати перепони для спільного проживання. Свою позицію обґрунтовує тим, що згідно витягу про державну реєстрацію прав відповідач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . 20 червня 1992 року вона, [PERSON] , уклала шлюб із сином відповідача [PERSON] . Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, а саме сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який є особою з інвалідністю третьої групи з дитинства довічно. Після реєстрації шлюбу позивач переїхала проживати до чоловіка, у будинок його батьків [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] . З моменту вселення по даний час вона зареєстрована за вказаною адресою, там народилися їх діти. 22 серпня 2017 року шлюб між [PERSON] та нею, [PERSON] , було розірвано. Після цього, 23 жовтня 2017 року вона уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] », продовжуючи проживати вказаному будинку та пред`явивши до суду позови про поділ останнього і скасування свідоцтва про право власності на нього. Разом з цим, відповідач також подала до суду позовну заяву, в якій просила зняти її та сина [PERSON] з реєстрації. Крім цього, [PERSON] почала вчиняти з нею скандали, виганяти з будинку та створювати неможливі умови для спільного проживання, а одного разу, скориставшись її відсутністю, змінила у вхідних дверях замок, чим взагалі позбавила можливості користуватися житловими приміщеннями. За таких обставин, вона була змушена неодноразово звертатися у поліцію. Оскільки дії відповідача перешкоджають їй проживати та користуватися житловим приміщенням за місцем реєстрації, а відтак порушують її конституційні права, тому просить позов задовольнити. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 березня 2020 року головуючим - суддею у даній цивільній справі № 304/281/20 визначено [PERSON] . Ухвалою судді Перечинського районного суду від 16 березня 2020 року прийнято подану позовну заяву до розгляду, провадження у цивільній справі відкрито, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Перечинського районного суду від 29 січня 2021 року витребувано від Відділення поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області належним чином завірені копії матеріалів перевірки, здійсненої на підставі заяви [PERSON] від 17 вересня 2019 року, зареєстрованої в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку) Перечинського відділення поліції Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області за № 2336; постановлено викликати та допитати в якості свідків ряд осіб; у задоволенні клопотання [PERSON] про зупинення провадження відмовлено; підготовче провадження у справі закрито; цивільну справу № 304/281/20 (провадження № 2/304/45/2021) за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком і надвірними спорудами та цивільну справу №304/335/18 (провадження № 2/304/5/2021) за зміненим позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перечинська міська рада Закарпатської області про визнання осіб такими, що втратили право користування будинком, та накладення заборони на вхід до будинку об`єднано в одне провадження. Присвоєно об`єднаній цивільній справі № 304/335/18, провадження № 2/304/5/2021. Призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач за зміненим позовом та відповідач за позовом [PERSON] - [PERSON] поданий нею позов до останньої підтримала, просила такий задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Крім цього вказала, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у належному їй будинку майже 5 років, що підтверджується довідками міської ради, виданими на підставі актів обстеження, складених органом місцевого самоврядування. За цей час вона не може оформити субсидію, платить за них, як за зареєстрованих осіб, комунальні послуги, що створює їй перешкоди у користуванні належним їй майном. Також просить зняти їх з реєстрації місця проживання через багато конфліктів, що були між ними, для вирішення яких виникала необхідність виклику поліції, внаслідок чого ні вона, ні її сусіди не можуть спокійно жити. У той же час, [PERSON] розлучилася з її сином 25 червня 2017 року, після цього створила нову сім`ю та змінила прізвище; онук [PERSON] також має свою сім`ю, проживає разом з дружиною в іншому будинку. Із проханням до відповідачів добровільно знятися з реєстрації з належного їй будинку вона зверталася в усній формі неодноразово, починаючи ще із 2017 року, однак такі виписатися відмовилися, внаслідок чого вона подала позов до суду. Що стосується позову [PERSON] , то у задоволенні такого просила відмовити у повному обсязі з наведених вище підстав. При цьому додала, що вона завжди впускала [PERSON] до будинку, така приходить до сина і до тепер, хоча досить рідко. Ніяких перепон у цьому вона не чинить. Не заперечила, що її колишня невістка зверталася у поліцію, однак насправді той факт, що вона її не впускала, місця не мав. Така вільно позабирала майже всі свої речі, лише деякі з них залишилися в будинку, чому [PERSON] їх не забрала їй не відомо. Відповідач за зміненим позовом [PERSON] та позивач за власним позовом [PERSON] у судовому засіданні вказала, що колись після її повернення додому із роботи з-за кордону між ними постійно виникали скандали. Однак, вона хоче бути зареєстрованою у будинку по [ADDRESS] , оскільки там жила із сім`єю (чоловіком та двома синами) 25 років (до 21 червня 2017 року), вкладала туди зароблені за кордоном кошти, відбудовувала його після пожежі і постійно робила покращення. Один син, відповідач [PERSON] , проживав у ньому до січня 2018 року, інший син, [PERSON] , який є особою з інвалідністю, продовжує проживати там і на даний час. Навідуючись до нього, хотіла би залишатися там пожити. За таких обставин, просить поданий нею позов задовольнити, а у позові [PERSON] відмовити. У судовому засіданні представник відповідачів за зміненим позовом [PERSON] та [PERSON] - адвокат Лешега В.В. також просив у позові [PERSON] відмовити, а позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив такі задовольнити. Свою позицію мотивував тим, що позовна заява [PERSON] не містить доказів того, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у належному їй будинку по [ADDRESS] без поважних причин, та нормативно-правового обґрунтування її вимог. Крім цього, після того, як [PERSON] стала колишнім членом сім`ї [PERSON] , остання мала або оформити з колишньою невісткою договір оренди (найму) житлового приміщення, або звернутися до відповідачів із письмовою заявою про добровільне виселення (виписку). Однак, вказане зроблено не було. При цьому, [PERSON] самостійно змінила замки на дверях. У той же час, довідки міської ради не є належним доказом, так як мали бути надані акти обстеження житлово-побутових умов; а доводи позивача за зміненим позовом про неможливість оформлення субсидії та вимушену сплату комунальних послуг взагалі не є підставою існування перешкод у проживанні, внаслідок чого її вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Що стосується позову [PERSON] , то необхідність такого виникла після розірвання шлюбу із [PERSON] , відтак у березні наступного року вона подала його до суду. Оскільки факт існування перешкод у колишньої невістки у проживанні в будинку [ADDRESS] [PERSON] визнала, тому зустрічний позов підлягає задоволенню. Відповідач за зміненим позовом [PERSON] - [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином як за місцем реєстрації (по [ADDRESS] , так і за місцем фактичного проживання (а саме по [ADDRESS] , де поштове відправлення ним було отримано особисто), причину неявки не повідомив, відзив не подав. У судове засідання представник Перечинської міської ради Закарпатської області як третьої особи також не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, проти задоволення позовної заяви [PERSON] не заперечив. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 27 грудня 2010 року та витягу про державну реєстрацію прав № 28615063 від 10 січня 2011 року [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а. с. 5, 6). Також встановлено, що 20 червня 1992 року у відділі ЗАГСу Перечинської районної державної адміністрації було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , сином [PERSON] , та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 22, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 20 червня 1992 року (провадження № 2/304/45/2021, а. с. 7). Від даного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилося двоє синів, а саме [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (провадження № 2/304/45/2021, а. с. 8, 9), які разом з батьками зареєстровані у будинку [ADDRESS] (а. с. 7-13). Крім цього встановлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Перечинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 22 серпня 2017 року, цього ж дня шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а. с. 14), а згідно свідоцтва про шлюб від 23 жовтня 2017 року у книзі відділу реєстрації актів цивільного стану м. Крчава Словацької Республіки 16 жовтня 2017 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дівоче - [PERSON] ), після реєстрації шлюбу прізвищем останньої є « [PERSON] » (провадження № 2/304/45/2021, а. с. 19). Так, сторонами визнано, що на даний час у будинку по [ADDRESS] зареєстровані та проживають, зокрема, [PERSON] разом з сином [PERSON] та онуком [PERSON] , який з дитинства є особою з інвалідністю третьої групи довічно (а. с. 15, 95, 96). Після розірвання шлюбу з [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , залишається зареєстрованою у будинку [ADDRESS] , хоча у такому фактично не проживає з 21 червня 2017 року, що визнано сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. У той же час, у будинку [ADDRESS] зареєстрований, однак з січня 2018 року фактично не проживає онук [PERSON] та син [PERSON] , відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] , довідками Перечинської міської ради № 609 від 15 березня 2018 року та № 503 від 12 березня 2020 року, а також визнано сторонами у ході розгляду справи (а. с. 3, 7-13, 19-20, 130). Докази поважності причин не проживання такого у справі відсутні, із позовом про вселення у будинок [ADDRESS] [PERSON] до суду не звертався, на даний час проживає разом з своєю дружиною у іншому будинку в с. Порошково Перечинського району, адресу якого як своє місце проживання зазначив у поданій ним заяві до суду та за цією ж адресою отримував судові повістки особисто (а. с. 90, 123, 127). Разом з цим, [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому враховуючи змінені вимоги просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] та заборонити їм заходити до такого, оскільки вони неодноразово приїжджають у будинок, в якому вона проживає разом з сином та онуком, ображають її нецензурними словами, кричать, забирають її особисті речі. У свою чергу, [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про вселення у вищезазначений будинок, так як остання чинить їй перешкоди, не впускає її до будинку та змінила замки. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача [PERSON] , як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що фактичні обставини будуть оцінені на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом. При цьому, необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 цього Кодексу власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у ч. 1 якої зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Враховуючи вищенаведене та те, що [PERSON] є онуком [PERSON] , однак у житловому будинку [ADDRESS] не проживає більше року, при цьому його реєстрація створює перешкоди позивачу за зміненим позовом як власнику вказаного будинку у здійсненні права користування та розпорядження таким, тому суд приходить до висновку, що позов в частині визнання його таким, що втратив право користування вищезазначеним житловим будинком, є обґрунтованим. Що стосується [PERSON] , то така як дружина [PERSON] була вселена до належного [PERSON] спірного житлового приміщення, оскільки остання як власник цього майна надала право відповідачу користуватись ним. Виходячи з положень глави 32 ЦК України сервітут - це право обмеженого користування чужим нерухомим майном, яке не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Так, [PERSON] з власником житлового будинку спільним побутом не пов`язана, спільне господарство не веде, членом її сім`ї не є, внаслідок чого право користування будинком [PERSON] у неї виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а саме на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України). Згідно приписів п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). За таких обставин, усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Враховуючи вищенаведене та те, що [PERSON] користувалась спірним будинком із згоди [PERSON] під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинені, тому право користування відповідачем [PERSON] чужим майном на вимогу власника також підлягає припиненню на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Аналогічний висновок щодо застосування відповідних норм права зроблено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, відтак суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує такий при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу також на баланс інтересів сторін спору. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] разом із сином [PERSON] після припинення проживання у будинку [ADDRESS] неодноразово приїжджали у такий, вчиняючи сварки із [PERSON] та [PERSON] , чим порушували правила співжиття (а. с. 52, 53, 54-55, 100-104). Згідно матеріалів розгляду ІТС ІПНП № 2336 від 17 вересня 2019 року [PERSON] звернулася у поліцію із заявою про вжиття відповідних заходів, оскільки після повернення з роботи із-за кордону додому 04 вересня 2019 року потрапити у будинок [ADDRESS] вона не змогла, так як замки у вхідних дверях замінені, на її стукіт та дзвінки ніхто не відповідав. У ході розслідування вказаного факту було встановлено, що такі правовідносини мають цивільно-правовий характер, відтак для їх вирішення [PERSON] рекомендовано звернутися до суду (а. с. 186-195). При цьому, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 208405540 від 07 травня 2020 року [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину № 88 від 24 лютого 2012 року на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а. с. 131). За таких обставин, досліджуючи питання дотримання балансу між захистом права власності позивача [PERSON] , з якою після розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] залишився проживати онук [PERSON] , який є особою з інвалідністю, та захистом прав останньої (відповідача [PERSON] ) на користування будинком, суд враховує, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, які систематично переростають у конфлікти, що заважають нормальному життю [PERSON] у її будинку та сусідів, які живуть поряд з ним (а. с. 52-55, 100-104), тоді як [PERSON] на праві приватної власності належить інший житловий будинок. Таким чином, у справі, що розглядається, інтереси позивачки [PERSON] , як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, відповідача [PERSON] , тому вимоги про визнання колишньої невістки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими і підлягають до задоволення ще й з наведених підстав. Щодо позову [PERSON] про накладення заборони на вхід до будинку, то суд приходить до висновку, що у цій частині слід відмовити через безпідставність вимог. Задоволення зміненого позову [PERSON] виключає повністю задоволення позову [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому враховуючи задоволення позову [PERSON] такий підлягає стягненню на її користь з [PERSON] та [PERSON] по 352,40 грн. (704,80 грн. : 2). На підставі наведеного та

Outcome: partial