Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ЖБК «ФРАНЦУЗЬКИЙ БУЛЬВАР-БІЛДІНГ», в якому просить: зобов`язати ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «ФРАНЦУЗЬКИЙ БУЛЬВАР-БІЛДІНГ» (код ЄДРПОУ: 32622948) виконати перерахунок заборгованості по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території у повній відповідності до умов чинного договору від 01.11.2014 №27 «Я» та законодавства, виключивши з розрахунків: неіснуючі зобов`язання, економічно необґрунтовані та штучно завищені витрати, фіктивні статті витрат; зобов`язати ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «ФРАНЦУЗЬКИЙ БУЛЬВАР-БІЛДІНГ» (код ЄДРПОУ: 32622948) виконати перерахунок заборгованості по оплаті послуг з опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води у повній відповідності до умов чинного договору від 27.10.2014 №27 та законодавства, виключивши з розрахунків: неіснуючі зобов`язання, економічно необґрунтовані та штучно завищені витрати, фіктивні статті витрат; зобов`язати ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «ФРАНЦУЗЬКИЙ БУЛЬВАР-БІЛДІНГ» (код ЄДРПОУ: 32622948) надати позивачеві виписки по рахунку (рахункам) цього кооперативу за період з 01.01.2017 по 01.01.2021 у яких відображене надходження від споживача грошових коштів за договором від 01.11.2014 № 27 «Я» (оплата послуг з утримання будинку та прибудинкової території, включно з індивідуально спожитими електроенергією та холодною водою); зобов`язати ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «ФРАНЦУЗЬКИЙ БУЛЬВАР-БІЛДІНГ» (код ЄДРПОУ: 32622948) надати позивачеві виписки по рахунку (рахункам) цього кооперативу за період з 01.01.2017 по 01.01.2021 у яких відображене надходження від споживача грошових коштів за договором від 27.10.2014 №27 (оплата послуг з опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води). Позовні вимоги вмотивовані тим, що у багатоквартирному будинку [ADDRESS] у власності позивача перебуває квартира [ADDRESS] (право власності набуто на підставі договору купівлі- продажу). Позивач не є членом (в тому числі й асоційованим членом) ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНОГО КООПЕРАТИВУ «ФРАНЦУЗЬКИЙ БУЛЬВАР-БІЛДІНГ», заяв про вступ до кооперативу не підписувала та не подавала. Між Позивачем та Відповідачем укладені договори про надання послуг: договір від 01.11.2014 № 27 «Я» про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території та договір від 27.10.2014 № 27 про надання послуг з опалення постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Позивач зазначає, що її зобов`язання по платі житлово-комунальних послуг, мають розраховуватися лише на підставі цих договорів. Ухвалою суду від 10.02.2021 року по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено розгляд справи на 23.03.2021 року. Ухвалою суду від 10.03.201 року забезпечено участь позивача в участі у справі у режимі відеоконференції. 23.03.2021 року у судове засідання з`явився позивач, розгляд справи відкладено на 06.05.2021 року. Ухвалою суду від 12.04.2021 року забезпечено участь позивача у справі в режимі відеоконференції. 06.05.2021 року у зв`язку з неявкою сторін, розгляд справи відкладено на 07.07.2021 року. Ухвалою суду від 06.05.2021 року по справі витребувано докази. Ухвалою суду від 03.06.2021 року забезпечено участь позивача у справі в режимі відеоконференції. 07.07.2021 року у зв`язку з неявкою сторін, розгляд справи відкладено на 04.10.2021 року. Ухвалою суду від 05.08.2021 року застосовано до відповідача заходи процесуального примусу у вигляді тимчасового вилучення доказів. Ухвалою суду від 20.08.2021 року забезпечено участь позивача у справі в режимі відеоконференції. 04.10.2021 року у судове засідання з`явилась позивач, розгляд справи відкладено на 16.11.2021 року. Ухвалою суду від 04.10.2021 року залишено без розгляду клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 20.10.2021 року забезпечено участь позивача у справі в режимі відеоконференції. 16.11.2021 року у судове засідання з`явився позивач, судом допитано свідка [PERSON] , які підтвердила відсутність членства позивача в кооперативі, розгляд справи відкладено на 06.12.2021 року. У судове засідання 06.12.2021 року сторони не з`явилися, позивач просила провести судове засідання за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено,\~що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Будинок знаходиться в управління ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНОГО КООПЕРАТИВУ «ФРАНЦУЗЬКИЙ БУЛЬВАР-БІЛДІНГ», членом якого позивач не являється. Між сторонами укладені договори про надання послуг: договір від 01.11.2014 року № 27 «Я» про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території та договір від 27.10.2014 року № 27 про надання послуг з опалення постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово- комунальні послуги» (далі Закон № 2189-УІІІ). Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 2189-УІІІ виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а індивідуальним споживачем фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою укладено відповідний договір про надання житлово- комунальної послуги. Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності Відповідача є комплексне обслуговування об`єктів (код КВЕД: 81.10), а організаційно-правовою формою Відповідача є обслуговуючий кооператив (код КОПФГ: 320). Правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні визначаються Законом України від 10.07.2003 № 1087-ІУ «Про кооперацію» (далі Закон № 1087-ІУ) згідно зі ст. 23 якого кооперативи мають право провадити будь-яку господарську діяльність, передбачену статутом і не заборонену законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 910/1702/17 (провадження № 12-91гс19) міститься висновок, що обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту. За змістом ст. 86 ЦК України непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню. Відповідно до ст. 2 Закону № 1087-ІУ обслуговуючий кооператив кооператив, який створюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. У п. 2.2 статуту Відповідача (редакція від 17 листопада 2018 року) вказано, що, серед іншого, метою діяльності Відповідача є надання комунальних та інших послуг мешканцям багатоквартирного будинку [ADDRESS] . У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 756/567/17-ц (провадження № 61-33576св18) зроблено висновок, що виконавцями житлово-комунальних послуг є підприємства або організації, які безпосередньо надають житлово-комунальні послуги споживачам, зокрема житлово-експлуатаційні та інші організації. Отже, Відповідач здійснює підприємницьку діяльність у якості виконавця житлово-комунальних послуг і виробника окремих комунальних послуг (теплогенеруюча організація), при цьому надаючи житлово-комунальні послуги як членам кооперативу, так і іншим особам (не членам кооперативу), з якими у Відповідача укладені договори про надання послуг. З матеріалів справи вбачається, що починаючи з серпня 2015 року Відповідач виставляє позивачеві в рахунках до сплати не передбачені зазначеними договорами зобов`язання, за рахунок чого формується заборгованість. До розрахунків тарифу на послуги з утримання будинку та прибудинкової території Відповідачем включається утримання несправних та (або) відсутніх інженерних систем, зокрема, систем протипожежної автоматики та димовидалення, які знаходяться у несправному стані, відповідно до даних перевірок ДСНС України; витрат на обслуговування дахової котельної. Також, позивач посилається на те, що у тарифи на послуги з опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води Відповідачем включаються штучно завищені витрати. Ці твердження позивача, жодним чином відповідачем не спростовані. 15.04.2020 Відповідач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом в якому просив суд стягнути з позивача заборгованість по сплаті членських/цільових внесків у розмірі 59872,81 грн. Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Закон України від 12.05.1991 № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з пунктом 22 статті 1 Закону № 1023-ХІІ споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно пункту 17 частини першої статті 1 Закону № 1023-ХІІ послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно положень, закріплених у статті 19 Закону № 1023-ХІІ, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлений статтею 11 цього Кодексу. За змістом ст. ст. 525, 610 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Виходячи із змісту ст. ст. 526, 538 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 136/1942/16-ц (провадження № 61-19049св18), від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19-ц (провадження № 61- 5521св20). Згідно частини другої статті 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Тлумачення частини другої статті 632 ЦК України свідчить, що в цій нормі закріплено принцип стабільності (або відносної неможливості зміни) встановленої сторонами ціни, що є проявом обов`язковості виконання умов договору (стаття 629 ЦК України). У частині другій статті 632 ЦК України допускається наявність винятків, які можуть бути встановлені договором або законом. При цьому в законі або ж договорі обов`язково мають бути визначені як випадки зміни ціни, так і умови такої зміни. Саме такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 904/8354/16, від 19 серпня 2019 року у справі №395/499/16-ц (провадження № 61-15404св18). Відповідно до частин першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 13 листопада 20-19 року у справі № 686/22924/16-ц (провадження № 61-3375ІСВІ8), від 08 липня 2020; року у справі № 185/7494/15-ц (провадження № 61-48719св18), від 13 січня 2021 року у справі № 539/3403/17 (провадження № 61-15499св19). Сторона, яка вчиняє дії або робить заяви у спорі, що суперечать тій позиції, яку вона займала раніше, не повинна отримати перевагу від своєї непослідовної поведінки саме такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 705/6141/14-ц (провадження № 61-28438св18), від 21 листопада 2019 року у справі № 910/3986/16, від 15 липня 2020 року у справі № 711/14075/14-ц (провадження № 61-48075св18). У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14- 144цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 569/8755/16-ц (провадження № 61-35800св18), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17 квітня 2020 року у справі № 524/9647/16-ц (провадження № 61-9518св19). Частиною 1 статті 12 Закону № 2189-УІІІ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно зі ст. 10 Закону № 2189-УІІІ ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Отже, суд доходить висновку, що відносини між сторонами щодо сплати житлово-комунальних послуг мають регулюватися на підставі умов договорів, які укладені між сторонами, а позивач, як споживач послуг, які надає відповідач має право бути обізнаною щодо руху тих коштів, які нею сплачуються по зазначеним договорам. При цьому, суд враховує те, що втручання у господарську діяльність відповідача не є предметом даного спору, а тому вважає позовні вимоги [PERSON] в частині зобов`язання відповідача виключити певні складові розрахунків її оплат спожитих житлово-комунальних послуг не обгрунтованими та залишає ці вимоги без задоволення, як і вимоги, які безпосередньо не стосуються зобов`язань позивача.

Outcome: partial