Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона з відповідачем двічі перебувала у шлюбі, а саме: з 2006 року по 2011 рік та з 2012 року по 2013 рік. Від шлюбу мають двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 20.12.2013 року шлюб між ними розірвано та стягнуто із відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 всіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму (на кожну дитину) для дітей відповідного віку, до досягнення ними повноліття. З жовтня 2013 року позивач з дітьми проживає окремо від відповідача у зв'язку з тим, що відповідач їх вигнав з будинку, де вони проживали в [ADDRESS]. Після цього позивач з дітьми спочатку проживала в будинку своєї бабусі по [ADDRESS] Вінницької області. З серпня 2014 року вона проживає в смт. Стрижавка, Вінницького району Вінницької області. На протязі усього часу як вона з дітьми проживає окремо від відповідача, останній постійно шантажує її вимогами надавати йому дітей для побачення без її присутності, однак виконати його вимоги неможливо, так як вона остерігається за безпеку дітей, оскільки відповідач постійно зловживає спиртними напоями і часто проявляє агресивну поведінку до неї в присутності дітей. В 2014 році кілька разів вона давала відповідачу дітей для спілкування, однак замість того аби спілкуватись з ними він фактично возив їх до своїх батьків, де проживає, а потім привозив дітей назад уже в п'яному вигляді. Такі аналогічні дії мали місце неодноразово, зокрема, влітку, в жовтні та грудні 2014 року. Крім того, через постійні погрози, які чинив на неї відповідач по телефону, вона разом із дітьми вимушена була знятись з реєстрації за адресою: [ADDRESS] де вони були зареєстровані з часу їх спільного проживання. Внаслідок численних погроз фізичною розправою та постійного психологічного тиску на позивача в присутності дітей з боку відповідача, його спілкування з дітьми в нетверезому стані, призвело до розвитку у неї та дітей психічного розладу здоров'я, діти вночі зриваються, плачуть, не сплять. Своїми протиправними діями відповідач завдає істотної шкоди інтересам дітей. В зв'язку з вищевикладеним позивач звернулася з даним позовом до суду, яким просила визначити наступний спосіб участі батька [PERSON] у вихованні дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у вигляді встановленого порядку спілкування з дітьми, а саме: побачення з обома дітьми два рази на тиждень, тривалістю не більше трьох годин на день з обов'язковою присутністю матері дітей, у місці обраному за згодою обох батьків. В судове засідання 12.05.2016 року учасники процесу не з'явились, попередньо подали через канцелярію суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність, при цьому позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує повністю, відповідач [PERSON] позовні вимоги визнає, а представник третьої особи - Служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області за довіреністю [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримує. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думки та позиції учасників процесу, викладені у поданих до суду письмових заявах, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що сторони двічі перебували в зареєстрованому шлюбі, вперше - з 02.09.2006 року по 16.06.2011 року, вдруге - з 17.04.2012 року по 20.12.2013 року. Вдруге шлюб було розірвано рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 20.12.2013 року (а.с. 6-7). За час спільного проживання сторін в шлюбі в них народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] року, що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження серії [NUMBER] від 01.08.2008 року та серії [NUMBER] від 16.05.2012 року (а.с. 8, 9). Відповідно до копії довідки № 778, виданої виконавчим комітетом Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 27.11.2015 року, позивач [PERSON] зареєстрована та проживає разом зі своїми дітьми за адресою: [ADDRESS] Дочка сторін [PERSON] навчається в другому класі Гавришівської СЗШ І-ІІІ ступенів Вінницького району Вінницької області, про що свідчить копія довідки № 64 від 30.10.2015 року (а.с.12). З копії акта обстеження матеріально-побутових умов проживання, затвердженого начальником служби у справах дітей районної державної адміністрації від 24.02.2016 року, вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом із дітьми, стан здоров'я дітей задовільний (а.с. 31). Відповідач зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] що підтверджується довідкою Відділу адресно-довідкової роботи Управління ДМС України у Вінницькій області та не заперечується ним самим (а.с. 21). Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного із батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Частинами 1, 2, 3 статті 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У принципі 6 Декларації проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції визначено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Згідно ст. 12 Конвенції держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до ст. 18 Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров'ю. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 статті 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Отже, із тлумачення зазначених вище норм законодавства України та зі змісту Конвенції про права дитини вбачається, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Судом також враховано, що дітям необхідно мати постійний тісний зв'язок із матір'ю, саме матір і саме у такому віці формує майбутню особистість дитини, відчуття захищеності, впевненості та довіри до світу та вважає неможливим розлучення дитини та матері, оскільки це може спричинити у дитини важкі порушення у вигляді розладів поведінки та емоцій. Під час вирішення спору суд керується інтересами дітей, бере до уваги, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дітей, враховує ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, стан їх здоров'я, дотримання режиму дня та відпочинку, розпорядку тижня, інші обставини, що мають істотне значення. Доцільним буде визначити спосіб та порядок участі кожного з батьків у вихованні дітей із врахуванням малолітнього віку дітей, стану їх здоров'я, в тому числі психічного, режиму дня дітей та особливостей харчування. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В зв'язку з зазначеним вище, визначаючи способи участі відповідача у вихованні дітей та приймаючи до уваги вік дітей, місце проживання дітей, місце проживання кожного з батьків, бажання батька спілкуватися з дітьми, а також визнання ним позову, що не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення. Спілкування кожного з батьків з дітьми, на думку суду, створить атмосферу любові та розуміння, моральної та матеріальної забезпеченості. Крім того, відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору в сумі 487,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved