Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство «Промінь» про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та стягнення збитків. Під час розгляду справи позивач неодноразово уточнювала заявлені позовні вимоги. Остаточно позивач просила суд зобовязати товариство з обмеженою відповідальністю «Верхньодніпровське сільськогосподарське товариство «Промінь» повернути самовільно зайняту земельну ділянку площею 4,100 га на території Зарічанської сільської ради; стягнути з відповідача на користь позивача збитки (упущену вигоду) в сумі 112814 грн. 60 коп. (а.с.55-56). В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що позивач є власником земельної ділянки площею 4,10 га на території Зарічанської сільської ради. В листопаді 2006 року позивач передала ТОВ «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма «Промінь» вищезазначену земельну ділянку в оренду строком на 10 років. В 2009 році позивач звернулася до відповідача за фінансовою допомогою та отримала від відповідала 10\~000 грн. в рахунок подальшої орендної плати. З вересня 2014 року відповідач припинив сплачувати орендну плату тоді ж позивач дізналася, що договір оренди не було зареєстровано. Тому позивач звернулася до відповідача з проханням звільнити земельну ділянку, але відповідач продовжував користуватися земельною ділянкою. Тому позивач просила суд зобовязати відповідача повернути їй земельну ділянку, а також стягнути з відповідача на її користь завдані збитки: за 2014 рік 24\~772 грн. 20 коп. (15,58 тон кукурудзи х 1590 грн. (вартість 1 тони кукурудзи)) та за 2015 рік 88042 грн. 40 коп. (11,6 тон сої х 7587 грн. 90 коп. (вартість 1 тони сої)). В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили суд задовольнити заявлені вимоги. Позивач суду пояснила, що вона передала в оренду відповідачу власну земельну ділянку. Вона дійсно отримала від відповідача 10000 грн. в рахунок орендної плати. В 2014 році відповідач не сплатив орендну плату, тому позивач звернулася до суду. Представник позивача суду пояснив, що відповідач користується земельною ділянкою, яка належить позивачу, без будь-яких правових підстав, оскільки договір оренди не було зареєстровано, тому вимоги позивача про повернення земельної ділянки є законними та обґрунтованими. Також позивач просить суд стягнути з відповідача завдані збитки, а саме упущену вигоду за 2014 та 2015 роки, яка розраховується, виходячи з вартості кукурудзи та сої, які були вирощені на земельній ділянці позивача. Представник відповідач позов визнав частково, суду пояснив, що позивач добровільно передала відповідачу власну земельну ділянку, що підтверджується актом прийому-передачі земельної ділянки, який позивач підписала, тому вимоги позивача про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки є необґрунтованими. Окрім того позивач отримала від відповідача 10000 грн. в рахунок орендної плати за земельну ділянку. За 2014 рік заборгованість по орендній платі складає 601 грн. 32 коп., строк сплати орендної плати за 2015 рік ще не настав, оскільки відповідно до умов договору орендна плата за поточний рік сплачується до 1 грудня поточного року. Представник відповідача також вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення збитків (упущеної вигоди), оскільки упущена вигода це ті доходи, які особа могла б реально одержати, проте позивачем не доведено, що вона могла б одержати такі доходи. Розрахунок збитків вартістю врожаю, на думку представника відповідача, є необґрунтованим. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,1 га на території Зарічанської сільської ради (кадастровий номер 1221085500:01:020:0221) (а.с.5). В 2006 році [PERSON] передала в оренду товариству з обмежено відповідальністю «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма «Промінь» вищезазначену земельну ділянку, що в судовому засіданні не заперечували сторони, а тому згідно з ч.1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України зазначені обставини не підлягають доказуванню. На час розгляду справи судом спірна земельна ділянка також знаходилась у користуванні відповідача, що не заперечувалося сторонами та підтверджується довідкою Зарічанської сільської ради № 294 від 25 березня 2015 року (а.с.10). Також 25 жовтня 2007 року [PERSON] та ТОВ «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма «Промінь» підписали договір оренди земельної ділянки № 265, згідно з яким [PERSON] (Орендодавець) передала в оренду ТОВ «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма «Промінь» власну земельну ділянку строком на 10 років (а.с.38-39). Договір № 007 від 10 листопада 2006 року, наданий позивачем, суд не приймає до уваги як доказ, оскільки він не підписаний сторонами договору (а.с.6-7). Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповвдно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, що діяла на момент підписання договору оренди земельної ділянки) у разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір оренди землі відповідно до вимог цього Закону. Згідно зі ст. 17 цього Закону передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Статтею 18 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Частиною 3 ст. 640 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла на момент підписання договору оренди земельної ділянки) передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Разом з тим в судовому засіданні встановлено, що договір оренди земельної ділянки № 265 від 25 жовтня 2007 року (так само як і договір № 007 від 10 листопада 2006 року) не було зареєстровано, що в судовому засіданні сторони визнали, а також підтверджується довідкою Управління Держземагенства у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року (а.с.9). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] з власної волі передала відповідачу у користування земельну ділянку, проте договір оренди вважається таким, що не укладений, оскільки він не був зареєстрований у встановленому законом порядку. Згідно з ч. 2 ст. 125 Земепльного кодексу України право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Оскільки, як було встановлено судом, договір оренди земельної ділянки між [PERSON] та ТОВ «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма «Промінь» фактично не укладений, у відповідача відсутні правові підстави для користування земельною ділянкою, яка належить [PERSON] Згідно з ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Пунктом д ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом застосування способів передбачених законом. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про зобовязання відповідача повернути їй земельну ділянку, оскільки вона як власник земельної ділянки має право витребувати своє майно від ТОВ «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма «Промінь», як від особи, яка без відповідної правової підстави користується цим майном. А тому в цій частині позов підлягає задоволенню. Доводи представника відповідача, про те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, оскільки земельна ділянка не є самовільно зайнятою, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не спростовують висновків суду про незаконність користування земельною ділянкою ТОВ «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма «Промінь», а обраний позивачем спосіб захисту відповідає ст. 16 Цивільного кодексу України. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з ТОВ «Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство агрофірма «Промінь» на її користь збитки (упущену вигоду) в сумі 112\~814 грн. 60 коп., суд приходить до таких висновків. Одним із способів захисту прав на землю згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України є відшкодування збитків. Згідно з ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь упущену вигоду, виходячи з розрахунку: за 2014 рік 24772 грн. 20 коп. та за 2015 рік 88042 грн. 40 коп. В обґрунтування розрахунку позивач посилається на дані Відділу статистики у Верхньодніпровському районі про середні ціни реалізації окремих сільськогосподарських культур сільськогосподарськими підприємствами Верхньодніпровського району (кукурудза та соя у 2014 та 2015 роках) та даними про середню врожайність по сільськогосподарських культурах у сільськогосподарських підприємствах у Верхньодніпровському районі за 2014 рік (кукурудза 38ц/г) та за 2015 рік (соя 28,3 ц/г) (а.с.22-23). При обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення достовірності (реальності) тих доходів, які потерпіла особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. При цьому обовязок щодо доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на потерпілого. Разом з тим позивачем не надано жодних доказів того, що вона взагалі передбачала можливість отримати доходи у виді врожаю сільськогосподарських культур у 2014 та 2015 роках, зокрема у виді врожаю кукурудзи та сої, так само не надано доказів того, що вона мала реальну можливість отримати такі доходи. Посилання позивача на данні статистики щодо врожайності та середньої ціни реалізації сільськогосподарських культур суд не приймає як належний доказ, оскільки такі дані стосуються сільськогосподарських підприємств,я до яких позивач не належить. Згідно зі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено як підстави відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, так само як і розмір завданих збитків, у звязку з чим в цій частині позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, приймаючи до уваги, що позивачем було понесено судові витрати в сумі 1371 грн. 74 коп. (243 грн. 60 коп. за позовні вимоги немайнового характеру та 1128 грн. 14 коп. за вимоги майнового характеру), суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі витрат, які було понесено неї за предявлення вимог немайнового характеру, оскільки позов задоволено частково. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial