Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позову зазначила, що 29.09.2001 року сторони уклали шлюб. Однак, за останній рік подружнього життя між ними часто виникали непорозуміння, сварки та образи через різнобічність і несумісність характерів, відповідач неналежно ставиться до неї, як до дружини, не поважає її, вживає алкогольні напої, не забезпечує належним чином сім'ю, через що вона з дитиною була змушена переїхати до своїх батьків, оскільки їй одній важко утримувати доньку і забезпечувати її всім необхідним для нормального навчання та проживання. Окрім цього зазначає, що відповідач працює монтером колії на Ходорівській дистанції ПЧ-18 і має стабільний заробіток, проте не бажає належним чином забезпечувати матеріально дитину, не турбується про неї, тобто уникає від виконання батьківського обов'язку. Вважає, що сім'я фактично розпалася і подальше її збереження неможливе. Окрім цього зазначає, що від шлюбного життя у них є: донька - [PERSON], [INFO]. Позивач в судове засідання не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи без її участі та зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.10). Відповідач в судове засідання не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі та зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, проти задоволення даного позову не заперечує (а.с.12). Тому суд, вважав за можливе проводити розгляд справи, відповідно до ст. 223 ЦПК України у відсутності сторін на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд вважає, що позов слід задовольнити. У відповідності до вимог ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29.09.2001 року, шлюб між сторонами було укладено 29.09.2001 р., про що складено відповідний актовий запис за № 6. Шлюб було зареєстровано виконавчим комітетом Суходільської сільської ради Перемишлянського району Львівської області (а.с.8) Згідно копії свідоцтва про народження: серії [NUMBER] від 13.03.2002 року, батьками [PERSON], [INFO]., є [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). В судовому засіданні встановлено, що шлюб існує формально, сторони не підтримують подружніх стосунків, примирення та збереження їх сім'ї є неможливим. Причинами розпаду сім'ї є різні погляди подружжя на шлюб, сім'ю, відсутність взаєморозуміння, вживання відповідачем алкогольних напоїв, постійні сварки і образи. Добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає. Вказані обставини стверджуються матеріалами позову. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб між ними слід розірвати. Згідно з ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181, ст. 183 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я дитини, її потреби у цьому віці, стан здоров'я батька, його матеріальне становище та матеріальне становище дитини, відсутність у відповідача інших неповнолітніх дітей, обов'язок обох батьків утримувати дитину, виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, які є одними з загальних засад регулювання сімейних відносин. Таким чином, судом встановлено, що відповідач, не надає коштів для матеріального утримання дитини, чим ухиляється від виконання обов'язку з утримання неповнолітньої дитини, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову, оскільки обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір.

Outcome: approved