Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до Рівненської міської ради про встановлення факту, визнання безвісно відсутнім та визнання права власності за набувальною давністю. На виконання вимог ухвали без руху, 18 травня 2017 року через канцелярію Рівненського міського суду позивач подала заяву про усунення недоліків та надала позовну заяву в уточненій редакції (а. с. 16-18). Відповідно до ст. 31 ЦПК України вона скористалася своїм правом шляхом письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а також уточнити позовні вимоги та подала уточнену позовну заяву (а.с. 60-62), просила суд: встановити факт постійного проживання [PERSON], [INFO], з 25 грудня 2004 року по даний час за адресою: [ADDRESS]. Визнати [PERSON], [INFO], зареєстрованого в [ADDRESS], українця, безвісно відсутнім. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 25 грудня 2004 року вона із своїм чоловіком - [PERSON] за згодою основного квартиронаймача - [PERSON] були вселені до квартири [ADDRESS]. [INFO] її чоловік помер. Відповідно до рішення Рівненської міської ради № 707 від 25 лютого 2004 року у комунальну власність міста Рівне від ВАТ «Рівнеазот», прийнятий будинок для малосімейних громадян по [ADDRESS]. Додатково зазначила, що рішенням Рівненського міського суду від 17 червня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - виконавчий комітет Рівненської міської ради та третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Управління Державної міграційної служби у Рівненській області про визнання права на користування житловим приміщенням та реєстрацію особи за місцем проживання, яке було скасоване рішенням апеляційного суду Рівненської області від 12 серпня 2015 року, яким було встановлено, що позивач не є членом сім'ї відповідача [PERSON], а отже не набула самостійного права на користування та проживання у квартирі [ADDRESS], а договір найму на житло від 25 грудня 2004 року не надає права на користування їй житлом відповідача за тих обставин, що суперечить положенням ст.91 ЖК України про здачу житла у піднайом, а в силу вимог ч.2 ст.215 ЦК України є нікчемним. Також даним рішенням встановлено, що вона вселилася до даної квартири 25 грудня 2004 року. Враховуючи, що вона добросовісно, відкрито, безперервно заволоділа чужим майном, що належить до комунальної власності, є всі підстави для визнання за [PERSON] права власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS]. Враховуючи, що даним рішенням не було встановлено факту постійного проживання у квартирі [ADDRESS] для реалізації її права на житло, вважає за доцільне встановити факт, що має для неї юридичне значення, так як є ознакою безперервності володіння, що впливає на визнання за нею права власності за набувальною давністю. В інший спосіб, як через встановлення даного факту судовим рішенням, вона документально не може підтвердити факт постійного проживання за вказаною адресою. Крім того, враховуючи той факт, що [PERSON] є основним квартиронаймачем і місце його перебування їй не відоме понад 1 рік, для реалізації права на житло, вважає за доцільне в даному провадженні визнати його безвісно відсутнім. Так як, від [PERSON] понад 10 років будь-яких відомостей про місце його перебування чи життя не надходило, будь-якої інформації про нього немає. Визнання його безвісно відсутнім їй необхідне для захисту житлових прав. Іншим шляхом цього зробити не має можливості. Просить суд встановити факт постійного проживання [PERSON], [INFO], з 25 грудня 2004 року по даний час за адресою: [ADDRESS]. Визнати [PERSON], [INFO], зареєстрованого в [ADDRESS], українця, безвісно відсутнім. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Позивач та її представник адвокат Тищук К.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять суд їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, надала суду заперечення проти позову, у яких зазначає, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, спростовуються твердження позивача про добросовісне, відкрите, безперервне заволодіння майном комунальної власності. [PERSON] не надано будь-яких доказів того, що вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, а також того, що Рівненська міська рада як власник квартири відмовилася від права власності. Також позивач не надала належних та допустимих доказів постійного проживання у квартирі [ADDRESS], а також того, що [PERSON] як квартиронаймач не проживав у вказаному житлі більше як десять років. Також вказала, що судовими рішеннями у справах за участю [PERSON], а також фактом подання апеляційних скарг у зазначених справах [PERSON] спростовуються твердження позивача про її постійне місце проживання у квартирі [ADDRESS], а також те, що [PERSON] як квартиронаймач не проживав у вказаному житлі більше як десять років. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. Позивач [PERSON], яка була допитана в якості свідка відповідно до ст. ст. 62, 184 ЦПК України (звукотехнічний запис за 10.07.2017; 15-23-04) посвідчила суду, що з 25 грудня 2004 року вона із своїм чоловіком - [PERSON] за згодою основного квартиронаймача - [PERSON] були вселені до квартири [ADDRESS]. [INFO] її чоловік помер. 25 грудня 2004 року нею із [PERSON] було укладено договір найму квартири. Із того часу і по сьогоднішній день вона проживає у спірній квартирі. Після їх із чоловіком поселення в квартиру [PERSON], останній там не з'являється, місце його проживання є невідоме. Вона намагалася всіма можливими шляхами його розшукати, однак це виявилося марним. Весь цей час вона здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги. Здійснювала всі ремонтні роботи. Встановила меблі. За весь період її проживання в квартирі жодних претензій до неї ніхто не висловлював. Вона не приховувала факту проживання у квартирі [ADDRESS]. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] дала покази, що вона є сусідкою позивача, проживає за адресою [ADDRESS] на першому поверсі понад 27 років. Позивача знає з моменту поселення, більш ніж 10 років, вона проживає в 185 квартирі на третьому поверсі. Їй відомо, що позивач утримує квартиру. Вона особисто була у неї дома. На запитання суду свідок посвідчила, що знає сусідів, які живуть біля неї, зокрема мужчин, а на інших увагу не звертає. На поверсі 11 квартир, однак свідок запам'ятала позивача, так як вона була нова людина і та звернула на неї увагу. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] дала покази, що вона є сусідкою позивача, проживає за адресою [ADDRESS] на п'ятому поверсі понад 23 роки. Позивача знає, відомо, що остання живе там понад 10 років, вона проживає в 185 квартирі на третьому поверсі. Свідок показала, що вона особисто збирала кошти на встановлення лічильників і саме позивач здавала їй такі кошти. Вона особисто була у неї дома. На запитання суду свідок посвідчила, що увагу на чоловіків не звертає, тільки на жінок, тому не може точно сказати чи був якийсь мужчина в квартирі, де живе позивач. Заслухавши позивача та її представника - адвоката Тищук К.П., представника відповідача, допитавши свідків - [PERSON], [PERSON], дослідивши подані позивачем та представником відповідача документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що рішенням Рівненської міської ради № 707 від 25 лютого 2004 року у комунальну власність міста Рівне від ВАТ «Рівнеазот», прийнятий будинок для малосімейних громадян по [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 16 січня 2017 року (а.с. 9) будь-які відомості щодо даної квартири в реєстрах відсутні. Даними документами підтверджується, що квартира [ADDRESS] перебуває у комунальній власності. Рішенням Рівненського міського суду від 06 квітня 2015 року по справі № 569/339/15-ц встановлено факт проживання [PERSON] і [PERSON] однією сім»єю з 2004 року без реєстрації шлюбу, яке в подальшому скасоване ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 19 червня 2015 року (а.с. 42). Дані рішення виходять за межі предмету доказування по даній справі, тому не оцінюються судом. Рішенням Рівненського міського суду від 17 червня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - виконавчий комітет Рівненської міської ради та третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Управління Державної міграційної служби у Рівненській області про визнання права на користування житловим приміщенням та реєстрацію особи за місцем проживання, яке було скасоване рішенням апеляційного суду Рівненської області від 12 серпня 2015 року, встановлено, що позивач не є членом сім'ї відповідача [PERSON], а отже не набула самостійного права на користування та проживання у квартирі [ADDRESS], а договір найму на житло від 25 грудня 2004 року не надає права на користування їй житлом відповідача за тих обставин, що суперечить положенням ст.91 ЖК України про здачу житла у піднайом, а в силу вимог ч.2 ст.215 ЦК України є нікчемним (а.с. 39, 40, 52-53). Рішенням Рівненського міського суду від 11 березня 2016 року виселено громадянку [PERSON], [INFO], уродженку м. Магнітогорськ РФ, із квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, в силу недійсності договору найму квартири від 25 грудня 2004 року між нею та [PERSON], що прямо встановлено законом (а.с. 35-36) на виконання якого відкрито виконавче провадження 04 липня 2016 року (а.с. 46). Зокрема даними рішеннями було встановлено, що [PERSON] і [PERSON] не могли перебувати у фактичних шлюбних відносинах, оскільки [PERSON] згідно паспортних даних з 19 вересня 1987 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], 1967 року народження та з 27 грудня 1995 року по 23 вересня 2014 року була зареєстрована за адресою [ADDRESS]. Вказаними рішеннями підтверджується відкритість володіння [PERSON] спірною квартирою. Також, ними встановлено, що Рівненська міська рада висувала претензії до [PERSON] лише в 2015 році. Згідно даних квартирного обліку [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] як єдиний наймач з 02 лютого 1994 року (а.с. 44-45), однак дані не підтверджують факту його проживання, як зазначено представником відповідача у запереченнях. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача з приводу того, що судовими рішеннями у справах за участю [PERSON], а також фактом подання апеляційних скарг у зазначених справах [PERSON] (а.с. 97, 100-101) спростовуються твердження позивача про її постійне місце проживання у квартирі [ADDRESS], а також те, що [PERSON] як квартиронаймач не проживав у вказаному житлі більше як десять років, виходячи з наступного. З досліджених рішень вбачається, що [PERSON] жодного разу не був присутнім в жодному судовому засіданні. Хто подавав апеляційні скарги від імені [PERSON] суду достовірно не відомо, а лише сам факт наявності таких не може підтверджувати той факт, що позивач не проживає в спірній квартирі та те, що [PERSON] навпаки проживає в ній. Спростуванням даних тверджень є покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Частиною другою статті 256 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З вище досліджених судових рішень судом встановлено, що позивач саме з 25 грудня 2004 року поселена у спірну квартиру і в жодному із рішень дана обставина не заперечувалася, а навпаки виконавчий комітет Рівненської міської ради визнавши факт постійного проживання позивача [PERSON] без відповідної правової підстави, звернувся до суду із позовом про її виселення. З оглянутих судом оригіналів та копій квитанцій про внесення плати за житлово-комунальні послуги за квартиру [ADDRESS] вбачається, що оплата проводилася в період з 2014 року і надання оригіналів квитанцій саме позивачем та знаходження у неї даних квитанцій підтверджує той факт, що саме вона несла тягар утримання майна. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які постійно проживають понад 20 років за адресою [ADDRESS], підтвердили, що [PERSON] з 2004 року і по даний час постійно проживає в квартирі [ADDRESS], оскільки бували у неї вдома. Факт встановлення проживання необхідний для підтвердження безперервності та відкритості володіння квартирою. Таким чином, суд прийшов до висновку, що сукупністю достовірно встановлених доказів підтверджується, що позивач [PERSON] з 25 грудня 2004 року по даний час проживає за адресою [ADDRESS], тому вимога позивача є обгрунтована та така що підлягає до задоволення, чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення даного факту. Відповідно до ч.1 ст.43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Враховуючи те, що від [PERSON] понад 10 років будь-яких відомостей про місце його перебування чи життя не надходило, будь-якої інформації про нього немає. Даний факт підтверджується показами свідка [PERSON] Як зазначалося вище, посилання представника відповідача на той факт, що [PERSON] подавалися апеляційні скарги на рішення судів та реєстрація його у спірній квартирі не спростовує того факту, що відсутні відомості понад 1 рік про місце перебування [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 249 ЦПК України суд розглядає справу за участю заявника, свідків, зазначених у заяві, та осіб, яких сам суд визнає за потрібне допитати, і ухвалює рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або про оголошення її померлою. Визнання його безвісно відсутнім необхідне позивачу для захисту житлових прав. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] може бути визнаний безвісно відсутнім, оскільки в зареєстрованому місці його проживання більше року про нього не має жодних відомостей. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова) зазначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК). Пунктом 11 Постанови передбачено, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України). Визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, оскільки не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Таким чином, визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння майном має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Особу, яка заволоділа майном, слід вважати добросовісною, якщо на момент заволодіння майном вона мала всі підстави вважати, що законний власник у майна відсутній, або якщо власник у майна є, то він втратив інтерес до цього майна. Добросовісність володільця такого майна у даному випадку обумовлена відсутністю або власника взагалі, або будь-яких претензій з боку попереднього його володільця. В судовому засіданні з пояснень сторін та досліджених доказів достовірно встановлено, що попередній володілець квартири [PERSON] не висував жодних претензій до позивача, вона реально вважала, що є законним володільцем і лише в 2015 році намагаючись реалізувати своє право на житло вона дізналася із рішення суду, що вона є незаконним володільцем. Крім того, власник квартири - Рівненська міська рада почала висувати будь-які претензії вже після спливу десятирічного строку відкритого добросовісного володіння квартирою позивачем. Викладені обставини свідчать про добросовісність володіння позивачем спірною квартирою в контексті статті 344 ЦК України, що є однією із правових підстав для визнання права власності на це майно за набувальною давністю. Також, рішенням апеляційного суду Рівненської області від 12 серпня 2015 року підтверджується добросовісність володіння, так як [PERSON] вважала, що наявність у неї договору найму житла від 25 грудня 2004 року надає їй право на користування житловим приміщенням і в подальшому могло надавати підстави для набуття права власності. Також дане рішення підтверджує відкритість володіння, так як вона не приховувала факт знаходження майна у володінні. Також відкритість володіння підтверджується показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які вказали, що підтверджують факт проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] понад 10 років, саме з 2004 року. Судом також встановлено, що володіння квартирою є безперервне, так як судом встановлено факт постійного проживання [PERSON] в спірній квартирі з 25 грудня 2004 року по даний час. Крім того, слід зазначити, що володіння також є безперервним, так як воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності, так як вимога про усунення перешкод у користуванні власністю була пред'явлена відповідачем вже після спливу 10 річного строку, а саме в 2015 році. Також дана квартира для позивача є чужою, так як вона перебуває у комунальній власності, що підтверджується рішенням Рівненської міської ради від 25 лютого 2004 року і чого не заперечує відповідач. Заперечення відповідача з приводу того, що Рівненська міська рада як власник квартири відмовлялася від права власності не заслуговують на увагу, так як позивач, яка ще 25 грудня 2004 року заволоділа майном, на момент такого заволодіння мала всі підстави вважати, що власник у майна є, однак, він втратив інтерес до цього майна, адже продовж десяти років не ставив жодної вимоги до неї. Крім того, відповідач мав змогу та можливість впродовж десяти років реалізувати свої права на вказану квартиру, хоча таким правом не скористався. Враховуючи, що позивач добросовісно, відкрито, безперервно заволоділа чужим майном, що належить до комунальної власності, є всі підстави для визнання за [PERSON] права власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS]. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 43, 328, 344 ЦК України,

Outcome: approved