Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачем вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 30 березня 2007 року. Шлюб був зареєстрований 30 березня 2007 року Виконкомом Миколаївської міської Ради Донецької області за актовим записом № 16. Від цього шлюбу вони спільних дітей не мають. Однак подальше сімейне життя з відповідачем не склалось через те, що між ними в останній час виникли суттєві взаємні непорозуміння та різні погляди на життя і щирість у відносинах, відсутні спільні інтереси, належна підтримка та матеріальна допомога. Натомість з'явились роздратованість у спілкуванні, небажання почути один одного, внаслідок чого виникали сварки за будь - яким приводом, в тому числі з мого боку через неможливість утворення повноцінної сім'ї. Шлюбні стосунки вони давно не підтримують, проживають окремо, спільне господарство ними не ведеться. Тобто в теперішній час кожний з них живе своїм окремим особистим життям., ніяким чином не переймаючись проблемами іншого. Врешті решт таке сімейне життя стало для неї безцільним, неприйнятним і неможливим. Таким чином їх сім'я фактично розпалась, шлюб існує тільки формально і зберегти його неможливо. Надання часу для примирення вважає недоцільним, так як відповідач не заперечує проти розірвання їх шлюбу. Спору між ними про поділ спільного, сумісно нажитого під час шлюбу майна, не існує. Просить суд розірвати шлюб між нею, [PERSON] та [PERSON], який був укладений і зареєстрований 30 березня 2007 року Виконкомом Миколаївської міської Ради Донецької області за актовим записом № 16. Також просить суд після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище «»[PERSON]». [PERSON] у судове засідання не з'явилася, але 24 грудня 2014 року надала до суду Заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила їх задовольнити (а.с.10). Відповідач [PERSON], повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого йому законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача вважає можливим відповідно до правил ч. 1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 30 березня 2007 року, який був зареєстрований Виконкомом Миколаївської міської Ради Донецької області за актовим записом № 16 (а.с.3). Від цього шлюбу сторони спільних дітей не мають. Подальше сімейне життя з відповідачем не склалось через те, що між ними в останній час виникли суттєві взаємні непорозуміння та різні погляди на життя і щирість у відносинах, відсутні спільні інтереси, належна підтримка та матеріальна допомога. Натомість з'явились роздратованість у спілкуванні, небажання почути один одного, внаслідок чого виникали сварки за будь - яким приводом, в тому числі з мого боку через неможливість утворення повноцінної сім'ї. Шлюбні стосунки сторони давно не підтримують, проживають окремо, спільне господарство ними не ведеться. Тобто в теперішній час кожний з них живе своїм окремим особистим життям., ніяким чином не переймаючись проблемами іншого. Врешті решт таке сімейне життя стало для неї безцільним, неприйнятним і неможливим. Таким чином їх сім'я фактично розпалась, шлюб існує тільки формально і зберегти його неможливо. Надання часу для примирення вважає недоцільним, так як відповідач не заперечує проти розірвання їх шлюбу. Спору між ними про поділ спільного, сумісно нажитого під час шлюбу майна, не існує. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишити прізвище «[PERSON]». Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. На підставі викладеного,

Outcome: approved