Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» (далі ТзОВ «Рівнетеплоенерго») про анулювання боргу та припинення вчинення неправомірних дій, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд визнати дії ТзОВ «Рівнетеплоенерго», повязані з нарахуванням та вимаганням від [PERSON] сплати заборгованості та штрафних санкцій за послуги теплопостачання неправомірними, зобовязати ТзОВ «Рівнетеплоенерго» припинити вчиняти дії щодо [PERSON], що повязані з нарахуванням та вимаганням до сплати заборгованості за послуги теплопостачання, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що позивачем [PERSON] у власній квартирі у 2009 році було встановлено автономне опалення, у звязку з чим вона з жовтня 2009 року не користується послугами ТзОВ «Рівнетеплоенерго» з теплопостачання. Будь-яких договорів між ТзОВ «Рівнетеплоенерго» та [PERSON] про надання послуг з теплопостачання не укладалося. Разом з тим, відповідач постійно надсилає позивачу рахунки за послуги з теплопостачання, в яких вказує неіснуючі борги. Крім того, відповідач звернувся до мешканців будинку, в якому проживає позивач, з метою вплинути на позивача, як на злісного неплатника. Вимоги до позивача про сплату боргу та звернення до мешканців будинку вважають неправомірними, такими, що порушують права позивача, завдають шкоди її честі та гідності, а тому просять суд зобовязати відповідача припинити подібні дії. Представник ТзОВ «Рівнетеплоенерго» [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Позовні вимоги вважає незаконними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. На заперечення позовних вимог посилається на те, що автономне опалення у квартирі позивача (у разі його наявності) самовільно встановлено нею з порушенням норм чинного законодавства, що не може бути підставою для припинення надання послуг та не звільняє позивача від їх оплати. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню повністю. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири № 29 у будинку № 14 на вулиці Марка Вовчка в місті Рівне і до 2009 року користувалася послугами ТзОВ «Рівнетеплоенерго» з теплопостачання. 25 лютого 2009 року позивач звернулася до ТзОВ «Рівнетеплоенерго» із заявою про надання дозволу на відключення її квартири від мережі централізованого опалення та гарячого водопостачання, однак відповіді на її звернення відповідач не надав. У звязку з цим, постановою Рівненського міського суду від 30 жовтня 2009 року у справі № 2а-6106/09 за позовом [PERSON] до УЖКГ виконкому Рівненської міської ради було зобовязано постійно діючу міжвідомчу комісію з розгляду питань, повязаних з відключенням споживачів від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання надати дозвіл на відключення належної позивачу квартири від мереж ЦО і ГВП і влаштування індивідуальної (автономної) системи теплопостачання. У жовтні 2009 року позивач здійснила відключення своєї квартири від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання та встановила автономне опалення згідно розробленого у 2008 році робочого проекту, про що повідомила ТзОВ «Рівнетеплоенерго» заявами від 15 жовтня 2009 року та від 09 грудня 2009 року і просила призначити комісію, яка б засвідчила факт відключення її квартири від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання. Однак, будь-яких дій щодо створення такої комісії та складання акту про відключення відповідачем вчинено не було і відповіді на згадані заяви позивачу не надавалися. Вважаючи дії позивача щодо встановлення автономного опалення самовільними, відповідач не заперечував факт відключення квартири від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання у жовтні 2009 року. Викладені обставини були встановлені рішенням Рівненського міського суду від 18 листопада 2010 року у справі № 2-11003/10 за позовом ТзОВ «Рівнетеплоенерго» до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання, яким у задоволенні позовних вимог ТзОВ «Рівнетеплоенерго» було відмовлено за безпідставністю, а також ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 31 січня 2011 року, якою апеляційна скарга ТзОВ «Рівнетеплоенерго» на рішення Рівненського міського суду від 18 листопада 2010 року була відхилена. Відповідно до вимог частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, як встановлено судом, позивач [PERSON] з жовтня 2009 року не користується послугами ТзОВ «Рівнетеплоенерго» з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Крім того, будь-які договірні відносини між сторонами відсутні. Судом також встановлено, що з 2011 року і до теперішнього часу відповідач продовжує надсилати позивачу рахунки за послуги теплопостачання, вимоги та звернення про сплату боргу, а також звертався до мешканців будинку № 14 на вулиці Марка Вовчка в місті Рівне з проханням вплинути на позивача з метою сплати нею заборгованості, що підтверджується наданими позивачем та дослідженими судом письмовими доказами. Вказані дії ТзОВ «Рівнетеплоенерго» суд визнає протиправними. Згідно з положеннями пунктів 22,23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. За визначенням термінів, наведеним у статті 1 Закону України «Про теплопостачання», споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Пунктом 6 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачу надано право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Рішенням Рівненського міського суду від 18 листопада 2010 року у справі № 2-11003/10 за позовом ТзОВ «Рівнетеплоенерго» до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання, яке ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 31 січня 2011 року залишено без змін і, відповідно, набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ТзОВ «Рівнетеплоенерго» було відмовлено за безпідставністю, а саме у звязку з тим, що між сторонами відсутні договірні відносини і послуги з теплопостачання відповідачем позивачу не надаються. Відповідно до вимог частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика, згідно пункту 2 частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно частини четвертої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться, зокрема: час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; вживання образливих або загрозливих висловів; загроза здійснити незаконні або неправомірні дії. Відповідно до частини пятою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики, як здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача. Однак, незважаючи на вказані прямі приписи та заборони Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач, враховуючи наявність судового рішення від 18 листопада 2010 року, достовірно знаючи про неправомірність своїх дій, систематично надсилає позивачу рахунки за послуги теплопостачання, вимоги та звернення про сплату боргу з попередженнями про настанні відповідальності, а також звертався до мешканців будинку № 14 на вулиці Марка Вовчка в місті Рівне з проханням вплинути на позивача з метою сплати нею заборгованості. Таким чином, відповідач поводиться агресивно по відношенню до позивача, намагаючись ввести її в оману щодо можливого настання відповідальності. Враховуючи те, що повідомлення, які надсилаються позивачу, містять неправдиву інформацію, а також надсилаються систематично і тривалий період, вони є свідченням незаконної підприємницької діяльності, а отже їх надсилання є неправомірним. Статтею 42 Конституції України гарантовано, що держава захищає права споживачів. Захист прав споживачів державою та судом встановлений і нормами Закону України «Про захист прав споживачів» (статті 4,22 Закону). Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оцінюючи досліджені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що дії ТзОВ «Рівнетеплоенерго» є незаконними та порушують права [PERSON] як споживача. Для відновлення прав позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, суд вважає необхідним визнати дії ТзОВ «Рівнетеплоенерго», повязані з нарахуванням та вимаганням від [PERSON] сплати заборгованості та штрафних санкцій за послуги теплопостачання неправомірними, а також зобовязати ТзОВ «Рівнетеплоенерго» припинити вчиняти дії щодо [PERSON], що повязані з нарахуванням та вимаганням до сплати заборгованості за послуги теплопостачання. При вирішенні спору суд не приймає до уваги посилання відповідача на ту обставину, що постанова Рівненського міського суду від 30 жовтня 2009 року у справі № 2-6106/09, якою було зобовязано постійно діючу міжвідомчу комісію з розгляду питань, повязаних з відключенням споживачів від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання надати дозвіл на відключення належної позивачу квартири від мереж ЦО і ГВП і влаштування індивідуальної (автономної) системи теплопостачання, була скасована постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2013 року, оскільки ця обставина на характер спірних правовідносин сторін не впливає. При зверненні до суду з позовом [PERSON] було сплачено 1653 грн 60 коп судового збору з розрахунку по 551 грн 20 коп за кожну з трьох немайнових позовних вимог, що відповідає вимогам підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 та частині третій статті 6 Закону України «Про судовий збір». Оскільки під час судового розгляду позивач уточнила позовні вимоги до двох позовних вимог немайнового характеру, які судом визнані такими, що підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1102 грн 40 коп (551,20 х 2).

Outcome: approved