Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про надання дозволу на відкриття візи та тимчасовий виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , до Японії з метою відпочинку в період з 01.06.2019року до 31.08.2019року, без згоди батька, в супроводі матері [PERSON] . В обґрунтування вимог посилається на те, що перебувала із відповідачем у шлюбі, який 09.07.2008року розірваний, між ними існує спір щодо виїзду спільної дочки [PERSON] , [INFO] за кордон, на її прохання в лютому 2019року надати згоду на виїзд дитини за кордон в Японію на літній відпочинок, засвідчену в нотаріальному порядку відмовляється, чим вчиняє дії спрямовані на зловживання батьківським правами всупереч інтересів дитини, тому просить суд позовні вимоги задовольнити. Зауважує, що тимчасовий виїзд за кордон доньки відповідатиме найкращим інтересам дитини, розширить її кругозір, сприятиме усесторонньому розвитку, реалізації права на повноцінний відпочинок, що аж ніяк не порушує права батька на спілкування з дитиною та не позбавляє його права брати участь у вихованні дитини. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та просили суд позов задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, подали відзив на позов, заперечують щодо виїзду дитини за кордон до Японії з метою відпочинку в період з 01.06.2019року до 31.08.2019року, з підстав викладених у відзиві на позов. Всесторонньо, повно та об`єктивно дослідивши обставини справи та здійснивши перевірку їх доказами, судом встановлено наступні обставини справи. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.10.2005 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду 15.06.2012 року. В даному шлюбі [INFO] у сторін народилася дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом РАГС Теребовлянського районного управління юстиції. Згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23.09.2013 року визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] , проживання дитини з матір`ю підтверджується і довідкою ОСББ «Явір-1» №28 від 22.03.2019року. На підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до довідки Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №7 з поглибленим вивченням іноземних мов Тернопільської міської ради Тернопільської області від 22.03.2019року №02-20/11, [PERSON] , [INFO] навчається у 5-Б класі Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №7 з поглибленим вивченням іноземних мов, адміністрація навчального закладу не заперечує щодо відсутності учениці на період її поїздки за кордон під час літніх канікул з 01.06.2019року по 31.08.2019року. Як вбачається із дозволу на проживання №PN51893980RA надано урядом Японії від 20.08.2018року, [PERSON] , [INFO] має статус дружини громадянина Японії або дитини японської національності, обмежень щодо роботи немає, термін дії візи 28.09.2019року. Як вбачається із нотаріально засвідчених заяв [PERSON] від 21.04.2017року, ним була надана згода на оформлення всіх необхідних документів та тимчасовий виїзд за кордон дочки [PERSON] , [INFO] у супроводі її матері [PERSON] у період з 07.03.2018року по 17.03.2018року до Єгипту та у період з 11.07.2018року по 31.07.2018року у Туреччину. Як стверджує позивач [PERSON] в лютому 2019року зверталася до [PERSON] надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, проте в добровільному порядку останній відмовляється надавати згоду. Проте [PERSON] наголошує, що [PERSON] не зверталася до нього про надання дозволу на виїзд дитини до Японії, не повідомляла про умови виїзду та повернення дитини, що дає підстави припускати про намір вивезти дитину на постійне місце проживання до Японії, крім того звертає увагу на те, що будь-яких документів, що підтверджують бронювання місць у готелі чи наявності іншого місця проживання немає, як відсутні докази фінансової спроможності тривалого перебування у вказаній країні. Він цілком свідомо та відповідально ставиться до участі у вихованні своєї доньки, проте його колишня дружина будучи заміжньою із громадянином Японії, має можливість залишитись там разом із дитиною, тим самим позбавивши його можливості бачитись з дочкою, брати участь у її вихованні. В той же час він перш за все керується інтересами дитини і вважає, що перебування малолітньої дитини протягом трьох місяців в інших кліматичних умовах, в незвичному середовищі, без знання мови країни прямування, відсутністю безпосереднього спілкування з ним як батьком та своїми друзями, аж ніяк не вплине позитивно на стан здоров`я дитини та її загальний розвиток. В силу вимог ч.7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Так, ст.52 Конституції України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. На підставі ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до вимог статті 159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно протоколу №4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом № 11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до пп.2 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №152 від 07.05.2014 року, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. У підп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі №712/10623/17 наголосила, що дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Крім цього, суд звертає увагу на те, що ст. 11 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, на держави-учасинці покладено обов`язок вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. За змістом Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналась згідно з Законом від 11 січня 2006 року №3303-IV, один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що в задоволенні вимог позивача про надання дозволу на відкриття візи та тимчасовий виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , до Японії з метою відпочинку в період з 01.06.2019року до 31.08.2019року, без згоди батька, в супроводі матері [PERSON] , слід відмовити, оскільки потрібно враховувати, що суд має можливість відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» виносити рішення на конкретно визначений в часі разовий виїзд дитини без згоди одного із батьків, не позбавленого батьківських прав з зазначенням конкретного місця слідування дитини та строку, на який дитина буде знаходитися за кордоном, проте позивачем, крім дозволу на проживання до вересня 2019 року зі статусом «дитина японської національності» (що суд ставить під обґрунтований сумнів з огляду на вік позивача та дані її паспорта громадянина України), не надано жодного належного та допустимого доказу, що підтверджував би мету поїздки до визначеної країни, а саме відпочинок та оздоровлення дитини, не надано будь-яких документів, що підтверджують бронювання місць у готелі чи наявності іншого місця проживання у конкретно визначеній місцевості зазначеної країни, не надано підтвердження забезпечення дитини проїздними квитками для повернення в Україну, відсутні і докази фінансової спроможності позивача такого тривалого перебування у вказаній країні та програми відпочинку дитини, що свідчить виключно про те, виїзд дитини за кордон здійснюватиметься всупереч інтересам дитини.

Outcome: dismissed