Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу та стягнення з нього на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини від його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму громадян для дитини відповідного віку, починаючи з 22.05.2017 року до досягнення дитиною повноліття. У своїй позовній заяві та в поясненнях позивач [PERSON] вказала, що з відповідачем на протязі двох років спільно не проживають, примирення між ними неможливе. [PERSON] просить, в разі розірвання шлюбу, залишити їй шлюбне прізвище. На даний момент їх спільна дитина проживає з позивачкою та є здоровою. [PERSON] не працює, її доходи є періодичними. Відповідач допомагає дитині, несистематично, одягом, іграшками. На даний момент вона не отримувала будь-яких відрахувань із заробітної плати відповідача. [PERSON] просить не стягувати із відповідача понесені нею судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов та в поясненнях позов визнав частково. Він згідний на розірвання шлюбу із позивачкою. Відповідач згідний сплачувати на утримання дитини аліменти в розмірі четвертої частини своїх доходів добровільно, шляхом відрахування частки заробітної плати за його заявою на підприємстві. [PERSON] не згідний сплачувати аліменти з моменту подання заяви до суду. [PERSON] має постійне місце роботи і згідний сплачувати аліменти з моменту винесення рішення. Зі слів відповідача, він постійно допомагає матеріально дитині, купляє необхідний одяг, речі та іграшки. Свідки [PERSON] та [PERSON] надали суду подібні пояснення на предмет того, що відповідач [PERSON] надає дитині матеріальну допомогу та регулярно спілкується з нею. Дослідивши докази по справі та встановивши інші фактичні обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково із слідуючих підстав. Так, у відповідності до свідоцтва про шлюб, між громадянами [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований 25.06.2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Радивилівського районного управління юстиції у Рівненській області за актовим записом № 52. Після укладення шлюбу, дружині було присвоєно прізвище чоловіка, а саме [PERSON] (а.с.5). Під час розгляду справи по суті, сторони визнали, що шлюбні відносини подружжя є фактично розірваними, так як на протязі двох років вони разом не проживають. Відповідно до ч.1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Суд робить висновок, що подальше спільне життя подружжя суперечить їхнім інтересам, збереження шлюбу є неможливим, тому його необхідно розірвати. Приймаючи рішення про розірвання шлюбу, суд керується нормами ст.24 Сімейного кодексу України(далі СК України) про те, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається Відповідно до норм ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Також судом встановлено, що до укладення шлюбу з відповідачем, позивачка іменувалася прізвищем [PERSON] (а.с.5,7). Згідно з нормами ст. 113 СК України, особа, яка змінила свої прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу й надалі іменуватися цим прізвищем. Позивачка та відповідач є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.6). У відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами, про те, що спільна дитина постійно проживає з позивачкою [PERSON].(а.с. 12). Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, беручи до уваги дослідженні письмові докази щодо батьківства відповідача до його неповнолітнього сина, який проживає з позивачкою, суд приходить до висновку про наявність у [PERSON] обов'язку щодо утримання своєї дитини. Згідно ч.3 ст.181,ч.1 ст.184 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Визначаючи розмір стягуваних з відповідача аліментів, суд керується ст.182 СК України та враховує матеріальне становище позивача та відповідача, як платника аліментів. Так, під час розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] немає постійного місця роботи. Відповідач [PERSON] має постійне місце роботи (а.с.13). Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, обов'язок по здійсненню таких витрат лягає на обох батьків, у зв'язку з чим, при визначенні розміру аліментів має враховуватись участь кожного з батьків у таких витратах. Норми ч.2 ст. 182 СК України вказують на те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п'ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, вважаючи на дослідженні докази та встановлені фактичні обставини, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму громадян для дитини відповідного віку, починаючи з 22.05.2017 року до досягнення дитиною повноліття. Дослідженні судом письмові докази ( товарні чеки, накладна) та електронні докази, підтверджують обставини надання відповідачем у добровільному порядку матеріальної допомоги своїй дитині та участь у її вихованні шляхом спілкування з нею (а.с. 27-32). При цьому, суд бере до уваги імперативні норми ч.3 ст.181,ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України про те, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову у певний спосіб за вибором того з батьків, з ким проживає дитина. Згідно з нормами п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до пункту 3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільняються від сплати судового збору під час розгляду цивільної справи позивачі у справах щодо стягнення аліментів. Норми ч.6 ст.141 ЦПК України вказують на те, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачка [PERSON] просить суд не стягувати з відповідача на її користь судові витрати по справі. Вважаючи на норми ст. 13 ЦПК України щодо принципу диспозитивності цивільного судочинства (розпорядження учасниками справи своїми правами на власний розсуд), суд не стягує з відповідача, на користь позивача, судові витрати по справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved