Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів про поновлення її на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог вона вказала, що з 21 травня 2009 року вона працювала в Плужнянській загальноосвітній санаторній школі-інтернат І-ІІ ступенів на посаді кастелянки. 06 жовтня 2014 року її було ознайомлено з наказом № 281 директора інтернату від 04.10.2014 року про її звільнення з посади кастелянки з 04.10.2014 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з скороченням чисельності працівників. Позивачка вважає зазначений наказ незаконним з тих підстав, що їй за два місяці до звільнення ніхто не повідомив про скорочення посади кастелянки; в порушення вимог ст. 43 КЗпП України питання про її звільнення не розглядалося на засіданні профспілкової організації школи-інтернат, хоча вона була членом профспілки. Також в день звільнення не надано копії наказу, хоча вона на цьому наполягала, а також не видано довідки про її роботу у загальноосвітньому закладі із зазначення посади, часу роботи і розміру заробітної плати, та не було виплачено заробітну плату з розрахунковими коштами, що є порушенням ч. 2 ст. 47, ст. 49, ст. 116 КЗпП України. Таким чином просить поновити її на посаді кастелянки Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів з 04 жовтня 2014 року із стягненням середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Також у звязку з відсутністю коштів на купівлю усіх необхідних речей (одежі, продуктів харчування, тощо) на свої потреби та неповнолітньої дитини, яка знаходиться на її утриманні, що викликало додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до моральних страждань, які вона оцінює у 50\~000 грн., просить їх стягнути з відповідача. Позивачка [PERSON], її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив та у своїх поясненнях зазначив, що позивачку наказом директора школи-інтернат № 295 з 14 жовтня 2014 року добровільно було поновлено на посаді кастелянки, однак остання по особисто неприязним відносинам до директора школи-інтернат, відмовляється виходити на роботу. Розрахунок при звільненні із позивачкою був проведений, згоду профспілкової організації при звільненні [PERSON] було отримано, а тому підстав для поновлення [PERSON] на роботі та стягнення на її користь будь-яких коштів не вбачає. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до трудової книжки [PERSON] та довідки Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів № 603 від 16.12.2014 року, [PERSON] прийнята до Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів на посаду сторожа з виконанням обовязків завскладом з 26.06.2006 року (наказ № 94 від 26.06.2006 року), переведена на посаду кастелянки з 21.05.2009 року за контрактом (наказ № 66 б від 21.05.2009 року). 04 серпня 2014 року [PERSON] попереджено про те, що у звязку з недобросовісним виконанням нею посадових обовязків з 04 жовтня 2014 року термін дії контракту з нею буде припинено. Із витягу протоколу № 34 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Плужнянської загальноосвітньої санаторної школиінтернат І-ІІ ступенів від 02 жовтня 2014 року вбачається, що на засіданні профкому розглядалося питання про обєднання посад кастелянки та лаборанта у звязку із скороченням чисельності працівників. Згідно наказу директора Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів № 281 від 04.10.2014 року [PERSON] із займаної посади кастелянки звільнена відповідно до ст. 40 п. 1 КЗпП України (скорочення чисельності працівників). Відповідно до довідок відповідача № 601, № 602 від 16 грудня 2014 року із позивачкою 13 жовтня 2014 року було проведено повний розрахунок, а саме: нараховано заробітну плату за 4 робочих дні у жовтні 2014 року у розмірі 234 грн. 07 коп., та розрахункові кошти в сумі 448 грн. 63 коп. Наказом директора Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів № 295 від 14.10.2014 року [PERSON] поновлено на попередній посаді кастелянки з 14 жовтня 2014 року із зазначенням про те, що звільнення позивачки 04 жовтня 2014 року відбулося із порушенням вимог закону. У цьому ж наказі п. 2 визначено для соціального педагога [PERSON] та секретаря-ділодовода [PERSON] вручити даний наказ та запрошення для [PERSON] особисто на руки. Свідки [PERSON] та [PERSON] посвідчили суду, що 14 жовтня 2014 року в другій половині дня вони, а також [PERSON], прибули за місцем проживання позивачки, щоб передати для неї копію наказу про поновлення її на посаду та запрошення для подальшого працевлаштування, однак вона відмовилася прийняти документи і повідомила, що буде поновлюватися на роботі у судовому порядку. Про відмову отримати документи був складений акт. Вказане також не заперечується і позивачкою в судовому засіданні. Пізніше відповідачем було через пошту надіслано на адресу позивача наказ про її поновлення та запрошення на роботу, що стверджується відповідною квитанцією № 16 та реєстром поштових переказів та рекомендованих поштових відправлень від 24.11.2014 року. Таким чином із видачею наказу про поновлення [PERSON] роботодавцем добровільно було усунуто порушення її трудових прав в частині незаконного звільнення. Разом із тим відповідачем, поновлюючи [PERSON] на роботі відповідно до наказу № 295 від 14.10.2014 року, помилково не було враховано, що звільнена вона була 04 жовтня 2014 року, і саме із цієї дати її слід було поновити на роботі. Саме на це порушення і було акцентовано в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 березня 2016 року, якою було скасовані попередні рішення у справі судів першої та апеляційної інстанції. Таким чином, суд дійшов висновку, що поновлюючи [PERSON] на посаді кастелянтки з 04 жовтня 2014 року, в повній мірі буде відновлене порушене її право. Разом із тим, суд враховує, що згідно попереднього рішення Ізяславського районного суду від 18 грудня 2014 року із відповідача на користь позивача було стягнуто 433 грн. 52 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 300 грн. моральної шкоди і рішення в цій частині відповідачем добровільно виконане. Під час нового розгляду справи в суді було встановлено, що 15 жовтня 2014 року [PERSON] була звільнена з роботи за допущений прогул, і позов про поновлення її на роботі був заявлений позивачкою окремо від даної справи. Згідно із положеннями ст. 235 Кодексу законів України про працю у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно ст. 235 КЗпП України позивачу має бути виплачений середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто за період з 06 жовтня 2014 року по 13 жовтня 2014 року включно. При розрахунку цього заробітку враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до абзаців 1 і 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно довідки Плужнянської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів № 519 від 13.11.2014 року, графіку роботи кастелянки, та табелів робочого часу протягом останніх 2 календарних місяці, які передували звільненню позивача з роботи (серпень, вересень 2014 року), [PERSON] відпрацювала 51 робочий день (25+26). За ці місяці її заробіток склав 3158,54 грн. (1579,27+1579,27). Середньомісячний заробіток 1579 грн. 27 коп. (3158,54:2), середньоденний заробіток - 61 грн. 93 коп. (3158,54:51). Вимушений прогул позивача тривав 7 робочих днів при шестиденному робочому тижні, тому середній заробіток за цей період становить 433 грн. 52 коп. (61,93х7), який підлягає стягненню із відповідача. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Враховуючи обставини справи, суд прийшов до висновку, що з відповідача підлягає до стягнення на користь [PERSON] моральна шкода в розмірі 300 грн., яка полягає в тому, що позивачка втратила нормальні життєві звязки та прикладала додаткові зусиль для організації свого життя та своєї неповнолітньої дитини. Витрати за позовом підлягають стягненню із відповідача згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, та

Outcome: partial