Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області в березні 2016 року з позовом до [PERSON] про виселення з приміщення гуртожитку [ADDRESS] без надання іншого житла. У позовній заяві зазначено, що на підставі ордеру на жилу площу в гуртожитку №52 Івано-Франківської КЕЧ від 30.07.2010 р. сторони по справі, як подружжя, з малолітньою дочкою [PERSON] вселилися в житлове приміщення гуртожитку [ADDRESS], пізніше в них народилася дочка [PERSON]. 11.08.2015 року відповідач зібрав речі і пішов проживати до батьків за іншою адресою. 24.11.2015р. за рішеннями суду шлюб між сторонами розірвано, діти залишено на проживання з матір'ю, стягнуто аліменти з батька в користь матері дітей. Відповідач протягом 6-ти місяців не проживає в гуртожитку, влаштовує конфлікти, вчиняє погрози позивачу. На підставі ст..71, 116 ЖК України позивач просить позов задовольнити з підстав як відсутності за місцем реєстрації протягом 6-ти місяців, так і систематичного порушення правил співжиття що робить неможливим проживання з відповідачем в одній квартирі. Ухвалою суду від 18.04.2016р. до участі у справі залучено третю особу яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - будинкоуправління №1 Івано-Франківської КЕЧ. Позивач та її представник просили позов задовольнити. Відповідач та його представник позов не визнали, заперечили щодо його задоволення, вважаючи вимоги безпідставні виклавши позицію як письмово, так і усно. При цьому вказали на те, що сама позивач при зустрічах провокує конфлікт та суперечку, обмежує спілкування з дітьми та чиненням перешкод у проживанні в квартирі гуртожитку, яка надана саме відповідачу як військовослужбовцю. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - будинкоуправління №1 Івано-Франківської КЕЧ щодо відношення до позову не висловлювалась, надавши пояснення щодо перебування на балансі будівлі та порядок надання житла. Окрім того, представник не підтвердила факту не проживання відповідача в гуртожитку. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01.06.2009 року [PERSON] як основний квартиронаймач разом з [PERSON] був зареєстрований по [ADDRESS] в двохкімнатній квартирі в гуртожитку, який належить БУ №1 КЕЧ району (а.с.5-6), а 02.06.2009р. був укладений з [PERSON] договір найму житлового приміщення в будинках Міністерства оборони на підставі ордеру №33 на жилу площу в гуртожитку №52 Івано-Франківської КЕЧ від 18.05.2009р. (а.с.52,54,57). В 2009 році та 2014 році відповідно за цією адресою були зареєстровані також і їх діти [PERSON] та [PERSON] (а.с.24,25). Даний будинок по [ADDRESS] є гуртожитком для проживання військовослужбовців та працівників ЗС України (а.с.67) 24.11.2015р. за рішеннями суду шлюб між сторонами розірвано, діти залишено на проживання з матір'ю, стягнуто аліменти з батька в користь матері дітей (а.с.15-16). Як стверджувала позивач, 11.08.2015 року відповідач зібрав речі і пішов проживати до батьків за іншою адресою. Відповідач протягом 6-ти місяців не проживає в гуртожитку, влаштовує конфлікти, вчиняє погрози позивачу. В підтвердження непроживання відповідача в квартирі, позивач надала Акт від 16.11.2015 року, складений представником служби у справах дітей, лікарем-педіатром, інспектором відділу поліції та нач.ГПОП №9 (а.с.17) та Акт від 16.12.2015р. обстеження житла батьків відповідача (а.с.17), які оформлялися на вимоги ухвали суду в іншій цивільній справі. Також щодо доказу порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, позивачем надано висновки дільничних інспекторів Івано-Франківського МВ УМВС, за якими [PERSON] винесено офіційне попередження про недопустимість вчинення насильства у сім'ї (а.с.10-14, 27). Натомість заперечуючи позовні вимоги та підтверджуючи наявність перешкод матері у зустрічах з дітьми та обмеження права на житло відповідачу діями саме позивача, ним було надано як доказ висновок дільничного інспектора Івано-Франківського МВ УМВС щодо цього (а.с.56). Також відповідач зазначив те, що він дійсно через загострення конфлікту зі сторони саме колишньої дружини близько 3-х місяців 2015 року не проживав в гуртожитку, а в своїх батьків, для надання можливості [PERSON] побути самій. На підставі ст..71, 116 ЖК України позивач просила позов задовольнити з підстав як відсутності за місцем реєстрації протягом 6-ти місяців, так і систематичного порушення правил співжиття що робить неможливим проживання з відповідачем в одній квартирі. Досліджуючи факт не проживання відповідача за місцем реєстрації, суд зазначає, що позивач та її представник не надала належних доказів такої відсутності відповідача як основного квартиронаймача в квартирі [ADDRESS] з 11.08.2015 року по початок лютого 2016 року (період часу зазначеного саме позивачем), а також і відсутності оплати комунальних послуг зі сторони відповідача. Разом з тим, сторона відповідача не заперечила факт не проживання в квартирі, але менший період ніж 6-ть місяців, оскільки саме позивач чинила та чинить перешкоди відповідачу у проживанні в спірній квартирі, спричиняє конфлікти в сімї і відповідач йшов з квартири, щоб не травмувати дітей сваркою. Щодо оплати комунальних, то сплачує при можливості, є постійно незначний борг. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] (сусіди сторін), допитані судом за клопотанням позивача, суду не зазначили факту хто саме (чоловік чи дружина) вчиняє конфлікт в сімї хоча про такий такий конфлікт деяким свідкам відомо, однак свідок [PERSON] вказав, що бачив один факт неможливості відповідачу попасти в квартиру, так як йому двері ніхто не відчиняв, а свідок [PERSON] (як комендант - позаштатний працівник, що збирає плату за ком.послуги в мешканців гуртожитку) підтвердила той факт, що відповідач оплачував приблизно по жовтень місяць 2015 року комунальні платежі за всіх членів сімї (оплата проводиться по кожному зареєстрованому, тобто за чотирьох осіб), а з квітня 2016 року відповідач оплачує тільки за себе, а позивач з лютого 2016р. за трьох осіб. Також свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач восени 2015 року приходив декілька раз, взимку повідомив свідку, що буде проживати в спірній квартирі, однак лежав в лікарні, після чого відповідач проживає в квартирі [ADDRESS] гуртожитку. Свідок [PERSON] також підтвердив відсутність періодичну відповідача в період зазначений позивачем (серпень 2015р.-лютий 2016р.), але в цей період свідок не рідше 1 разу бачив відповідача в гуртожитку. Отже, допитані зі сторони позивача свідки для підтвердження доводів позивача про підстави виселення відповідача, суду не підтвердили доводи сторони позивача, натомість підтвердили відсутність фактів не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] та асоціальної його поведінки, що б спричинило неможливість проживання сторін в одній квартирі. За вимогами ст..71 ЖК України, на які посилається позивач, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. При цьому, суд зазначає, що звернення до суду з цих підстав тимчасової відсутності квартиронаймача має право власник будівлі та приміщень в ній чи балансоутримувач за певними наданими повноваженнями власника. Позивач не відноситься до таких. За вимогами ст..116 ЖК на які посилається позивач, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогунаймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Однак, суду не доведено триваючу антигромадянськ поведінку [PERSON], відсутність результату вжитих заходів попередження чи громадського впливу, якщо такі були. При цьому, звернення до правоохоронних органів були з обох сторін через конфліктність спілкування обох, а не тільки одного з них. Суд відхиляє доводи позивача про надання їй іншого житла, оскільки це не є предметом даного спору і вимогою до особи, яке має право роз приділяти наявне житло, про що роз'яснено в судовому засіданні. Ч.3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та задоволенню не підлягають. На підставі наведеного, відповідно до ст..71,116 України,

Outcome: dismissed