Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом в інтересах [PERSON], в якому зазначає що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають повнолітніх дітей [PERSON], [PERSON]. 02.06.1998 року, реалізуючи своє право на приватизацію державного житлового фонду, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], приватизували квартиру [ADDRESS]. Вказаний факт доводиться свідоцтвом про право власності на житло №4433 від 02.06.1998 року, видане ВП ЗАЕС НАЕК «Енергоатом». Приватизація відбулася на праві спільної сумісної власності. Будучи юридично необізнаними, після отримання свідоцтва про право власності на житло, вони не зверталися до органів БТІ за реєстрацією. Окрім того, на той час законодавство не передбачало обов'язкової реєстрації права власності. А вже через декілька місяців після приватизації, а саме [INFO] року батько позивачки [PERSON] помер, що взагалі унеможливило реєстрацію права власності на квартиру у відповідності до законодавства України. Окрім того, після смерті батька, будучи єдиною спадкоємицею по закону, [PERSON] продовжувала мешкати в квартирі, фактично прийняла спадщину та вважала, що в майбутньому у неї не виникне жодних проблем. Окрім того, їй повідомили, що вона може не надавати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, оскільки постійно мешкала разом із спадкодавцем на час його смерті, що відповідно до діючого на той час законодавства вважалось прийняттям спадщини. В березні 2014 року [PERSON] вирішила оформити своє право на спадщину за законом та звернулася за консультацією до приватного нотаріуса Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], де їй повідомили, що стати власником частки квартири, яка належала батьку, [PERSON] не має змоги з декількох причин, а саме: свідоцтво про право власності на житло видане та зареєстроване за «[PERSON]», а помер «[PERSON]»; оскільки в її свідоцтві про народження батько записаний як «[PERSON]», то [PERSON] слід в судовому порядку доводити той факт, що померлий [PERSON] є дійсно її батьком; приватизація квартири відбулася на праві спільної сумісної власності, тобто без виділу часток, та право власності на квартиру не зареєстровано згідно чинного законодавства України. Після смерті [PERSON] вирішити питання стосовно його частки в спадковому майні та її належності саме померлому можливо лише в судовому порядку. Крім того, просить вирішити питання про припинення права приватної власності [PERSON] на 1/5 частку квартири шляхом сплати на його користь вартості 1/5 частки вказаної квартири, так, як його частка є незначною і не може бути виділена в натурі. Позивач просить встановити факт родинних відносин, а саме того, що [PERSON] є донькою [PERSON], який помер [INFO] року. Встановити факт належності правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності на житло №4433, виданого 02 червня 1998 року ВП ЗАЕС НАЕК «Енергоатом», в тому числі і [PERSON], який помер [INFO] року, припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], визнати право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках, тобто по 1/5 частці, встановити факт належності [PERSON] 1/5 частки квартири [ADDRESS], визнати право власності за [PERSON] на 1/5 частки квартири [ADDRESS] у порядку спадкування після батька - [PERSON], який помер [INFO] року, припинити право приватної власності [PERSON] на 15 частку квартири [ADDRESS] шляхом сплати [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/5 частки вказаної квартири в розмірі 33520,80 грн., визнати за [PERSON] право приватної власності на 15 частку квартири [ADDRESS] яка до цього належала [PERSON]. У судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить розглядати справу за участю представника ( а.с. 38). Представник позивача за письмовою довіреністю [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі ( а.с. 41). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позов визнав в повному обсязі, зазначив, що грошові кошти за свою частку вже отримав, претензій стосовно припинення його частки не має, не заперечує проти задоволення позову ( а.с. 32,33, 40). Відповідач [PERSON] не з'явилася, надала заяву, у якій визнає позов в повному обсязі, не заперечує проти задоволення позову і просить розглянути справу без її участі (а.с.34,35). Відповідач [PERSON] не з'явилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, позов визнає, не заперечує проти його задоволення. (а.с.36,37). Представник територіальної громади в особі Енергодарської міської ради не з'явився, надав заяву про розгляд справи у відсутність представника, проти задоволення позову не заперечує ( а.с. 31). З метою запобігання тяганини при розгляді справи суд ухвалив слухати справу у відсутність сторін на підставі наявних в справі доказів. Дослідив матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.10.1982 року (а.с.7) по 20.01.2011 року (а.с 13). Як вбачається з свідоцтва №4433 про право власності на житло, виданим 02.06.1998 р. ВП ЗАЕС НАЕК «Енергоатом», квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON].(а.с. 8). Факт родинних відносин, а саме що [PERSON] був батьком [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження де батьком зазначений [PERSON], а матір'ю [PERSON] (а.с.7). [INFO] року помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 11). Після його смерті відкрилася спадщина на його частку в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. На час виникнення спірних правовідносин спадкування діяв Цивільний кодекс України в редакції 1963 року. Згідно ст.549 ЦК України (в редакції 1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Спадкоємець вважається фактично прийнявши спадщину, якщо він вступив у володіння чи користування спадщиною. Доказом може слугувати наявність у спадкоємця квитанцій про оплату комунальних послуг, документів, виданих на ім'я померлого, на майно, користування, управління та розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього. Фактом прийняття спадщини є також спільне проживання спадкоємця з померлим безпосередньо перед його смертю, що підтверджується пропискою в одній квартирі з спадкодавцем. Згідно до ст.525 цього кодексу спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно до статті 524 кодексу в редакції 1963 року спадкування здійснюється за законоа та за заповітом. Спадкоємцями першої черги відповідно до ст.529 ЦК України (1963) є в рівних долях діти, один із подружжя і батьки померлого. Аналогічні норми стосовно прийняття спадщини зазначено і в Цивільному кодексі України 2004 року. За ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Пунктом 5 цієї статті передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Аналогічні норми викладені і в Цивільному кодексі України в редакції 1963 року. Жодного заповіту [PERSON] не робив. Із зазначеного можна зробити висновок, що [PERSON], проживаючи з батьком на день його смерті за адресою: квартира [ADDRESS], будучи єдиною спадкоємицею по закону після смерті батька, фактично прийняла спадщину, що відкрилася після смерті батька [PERSON], оскільки мешкала в квартирі разом зі спадкодавцем на час його смерті, ставилася до частки померлого в квартирі, як до своєї власності та у 6-місячний термін не писала жодної відмови від прийняття спадщини. Вказана обставина підтверджується довідкою №1894 від 01.11.2012 р з ЖЕД-3 (а.с.19). Пунктом1 ст.328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності передбачається виниклим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Своє право власності на спадкове майно позивачі набули на законних підставах, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. Згідно ч.2 ст. 355 ЦК України, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Право спільної сумісної власності майна без визначення часток кожного належного позивачу, відповідачу та спадкодавцю підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. Згідно ч.1 ст. 372 ЦК України, майно що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. Згідно ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. На підставі того, що відсутні підстави для розподілу майна в інших, ніж рівні частки, суд вважає, що частки у праві спільної сумісної власності, - позивача, відповідачів та спадкодавця - є рівними, та становлять по 1/5 частині кожного. Згідно до статті 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Цивільним законодавством України не передбачено визнання права власності на майно за померлою особою, оскільки зі смертю припиняється дієздатність і правоздатність особи. Саме тому позивачем висунуто вимоги про встановлення факту належності квартири за померлою особою. Згідно до ст.1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Пунктом 5 цієї статті передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На підставі того, що відсутні підстави для розподілу майна в інших, ніж рівні частки, суд вважає, що частки у праві спільної сумісної власності, - позивача та відповідачів - є рівними, і становлять по 1/5 частині кожного. Згідно ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч.2 ст.358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. На підставі ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ч.1. ст. 365 ЦК України передбачає підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Необхідність для припинення права особи на частку в спільному майні наявності всіх чотирьох, проаналізованих вище, підстав одночасно необов'язкове, достатнім є наявність лише однієї з них. Це підтверджується судовою практикою. Так в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах від 23 серпня 2006 року Верховний Суд України відзначив, що згідно змісту вказаної статті (стаття 365 ЦК України) для вирішення питання про припинення вказаного права наявність всіх чотирьох умов в їх сукупності не є необхідною, оскільки цією статтею передбачений вичерпний перелік підстав; за наявності будь-якого з них можливе рішення судом питання про припинення права на частку в загальному майні на вимогу інших співвласників. Також зазначена позиція була підтримана Верховним судом України в ухвалі від 3 жовтня 2007 року, в якій зазначено, що кожний з вказаних в частині 1 статті 365 ГК випадків, в яких право особи на частку в загальному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, є самостійною підставою для звернення до суду. Як вбачається з технічного паспорту на квартиру 1/5 частка є незначною та виділити в натурі кімнату відповідного розміру не має можливості. Тому позивач [PERSON] відповідно до ст.365 ЦК України має право вимагати припинення права власності на частку від відповідача [PERSON] шляхом сплати компенсації вартості його частки. Проти цього не заперечують і інші співвласники квартири. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 Цивільного кодексу України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Як вбачається з наданої суду оригілу розписки відповідач [PERSON] до судового засідання отримав грошову компенсацію за свою частку в спірній квартирі(а.с. 40). Відповідно до статті 19 закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Згідно до наказу Міністерства юстиції України N7/5 від 07.02.2002 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за N 157/6445) з наступними змінами та доповненнями затверджено перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, і якими є рішення суду про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності. Таким чином, і пред'явлення позову, і визнання відповідачами пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З огляду на викладене позовні вимоги позивача не суперечать закону і не порушують прав, свобод і інтересів інших осіб, не спростовуються відповідачами.

Outcome: approved