Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до державного нотаріуса Ужгородської районної державної нотаріальної контори [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Протокольною ухвалою суду до участі у справі залучено як співвідповідача Червонівську сільську раду Ужгородського району Закарпатської області. В позові зазначає, що в 1990 році її батько [PERSON] набув право власності на будинок в с. Червоне Ужгородського району, по вул. Вербовій, 21, за свідоцтвом про право особистої власності, яке зареєстроване Ужгородським міжміським БТІ 20.08.1990 р. за № 142. Свідоцтво було видане на голову колгоспного двору [PERSON] на підставі рішення Ужгородської районної ради народних депутатів № 26 від 14.02.1990 р. В технічному паспорті від 1990 року зазначено загальну площу будинку 125.6 м. кв., житлову 66.5 м. кв., та дійсну вартість будинку 18092 крб. 04.05.2005 р. її мати [PERSON] та батько [PERSON] оформили заповіти у Червонівській сільській раді, за якими все належне їм на момент їх смерті майно заповідають їй доньці [PERSON] Заповіти чинні, станом на 06.10.2016 р. не скасовані та не змінені. 03.03.2007 р. батько [PERSON] помер та після його смерті відкрилася спадщина, спадкоємцями першої черги є вона та мати, які прийняли спадщину належного йому майна, оскільки проживали спільно. Але ні вона, ні мати права на спадкове майно після смерті батька не оформляли. 08.11.2009 р. мати [PERSON] померла. Вона звернулася до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини, оскільки в її складі є нерухоме майно будинок, в якому вона проживала з батьками та проживаю зі своєю сімєю і зараз. За витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 45482245 від 20.10.2016 р. зареєстровано спадкову справу № 59674847 нотаріусом Ужгородської державної нотаріальної контори [PERSON] На вимогу нотаріуса вона в якості спадкоємця за заповітом отримала довідки Червонівської сільської ради Ужгородського району: № 382/02-30 від 06.10.2016 р. про те, що на момент смерті батька 03.03.2007 р. з ним постійно проживали його дружина, донька [PERSON], зять [PERSON] та онук, тобто її син [PERSON]; № 383/02-30 від 06.10.2016 р. про те, що на момент смерті матері 08.11.2009 р. з нею проживали донька [PERSON], зять [PERSON] та онук [PERSON]; № 392/02-30 від 18.10.2016 р. про те, що станом на 07.02.1991 р. в їхньому будинку проживали батько з дружиною, вона, її чоловік та їхні діти онуки голови домогосподарства [PERSON] На підставі наведених документів вона подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, до складу якої входить нерухоме майно будинок в с. Червоне, по вул. Вербовій, 21. Однак 28.10.2016 р. нотаріус оформив постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій зазначив, що для отримання свідоцтва про право на спадщину необхідно подати правовстановлюючі документи на вказаний житловий будинок. Вона подала нотаріусу свідоцтво про право власності на будинок, що було видане її батькові в 1990 році та зареєстроване за діючим в той час законодавством органом технічної інвентаризації. Однак нотаріус вказав, що цей документ не свідчить про права батька на будинок, оскільки будинок був оформлений на голову колгоспного двору, а зміст свідоцтва суперечить діючому на той час ЦК УРСР. Статтею 120 ЦК УРСР 1963 року в редакції станом на 20.08.1990 р. момент реєстрації свідоцтва про власність на батька, визначено, що майно колгоспного двору належить його власникам на праві спільної сумісної власності, а за ст. 121 ЦК УРСР володіння, користування та розпорядження цим майном здійснюється за спільною згодою цих власників. Наведена довідка № 392/02-30 від 18.10.2016 р. свідчить про те, що станом на 07.02.1991 р. момент прийняття Закону України «Про власність», в будинку проживали шість осіб, тобто батько з матірю та її сімя, і за приписами ст. 120 ЦК УРСР всі вони були співвласниками будинку. Вона не заперечує, що всі члени її сімї її чоловік та сини, які проживали разом зі спадкодавцями її батьками, мали частку у майні колгоспного двору. Однак протягом девяти років з моменту смерті батька та семи років з моменту смерті матері ніхто інший не звернувся для встановлення прав на частку у спільній сумісній власності, оскільки її чоловіку і дітям було відомо про існування заповітів, якими батьки передали все майно їй, спору з цього приводу між ними не існує, інших спадкоємців за померлими батьками чи інших членів колгоспного двору не існувало. З врахуванням наведеного, просить визнати право власності на житловий будинок площею 125.6 кв.м., житловою 66.5 кв.м. з відокремленим гаражем-підвалом площею 31 кв.м., що розташований по вул. Вербовій, 21, в с. Червоне Ужгородського району Закарпатської області за [PERSON], в порядку спадкування. Позивачка [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримала повністю посилаючись на викладені в позовній заяві обставини і просить позов задовольнити. Представник Червонівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області в судове засідання не зявився, так як відповідно до поданої до суду письмової заяви сільський голова Червонівської сільської ради просить розглянути справу без участі їхнього представника, проти позову не заперечує. Державний нотаріус Ужгородської районної державної нотаріальної контори [PERSON] в судове засіданні не зявися, так як подав до суду письмову заяву відповідно до якої просить розглянути справу без їхньої участі. Заслухавши пояснення позивачки та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 03.03.2007 р. помер батько позивачки [PERSON] [PERSON], а 08.11.2009 р. померла мати позивачки [PERSON], що стверджується даним їх свідоцтва про смерть. На підставі рішення виконкому Ужгородської районної ради народних депутатів № 26 від 14.02.1990 р. взамін на підставі запису погосподарської книги Мінеральненської сільської ради народних депутатів, [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, яким посвідчено, що в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в с. Червоне по вул. Вербовій за № 21 дійсно належить голові колгоспного двору [PERSON] на праві особистої власності. Зазначений в даному свідоцтві жилий будинок в цілому зареєстрований Ужгородським міжміським БТІ за [PERSON] за реєстровим № 142 20.08.1990 р. Ужгородським міжміським БТІ на імя [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на вказаний житловий будинок, згідно якого загальна площа будинку становить 125.6 кв.м., житлова площа 66.5 кв.м., та площа відокремленого гаражу-підвалу 31 кв.м. Довідкою Червонівської сільської ради Ужгородського району від 06.10.2016 р. № 382/02-30 стверджується, що на день смерті [PERSON] постійно проживали і були зареєстровані за адресою: [INFO] наступні: дружина [PERSON], донька [PERSON], зять [PERSON], онук [PERSON]. Згідно довідки Червонівської сільської ради Ужгородського району від 06.10.2016 р. № 383/02-30 на день смерті [PERSON] постійно проживали і були зареєстровані за адресою: [INFO] наступні: донька [PERSON], зять [PERSON], онук [PERSON]. Довідкою Червонівської сільської ради Ужгородського району від 18.10.2016 р. стверджується, що станом на 07.02.1991 р. за адресою: с. Червоне, вул. Вербова, 21 постійно проживали і були зареєстровані наступні: голова домогосподарства [PERSON], дружина [PERSON], зять [PERSON], онуки [PERSON] та [PERSON]. До правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 р. Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 р., мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору. Згідно ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Зважаючи на наявні в матеріалах справи документи, суд вважає встановленим той факт, що дворогосподарство № 21 по вул. Вербова в с. Червоне Ужгородського району відносилося до суспільної групи господарств колгоспний двір, головою якого був [PERSON]. Колгоспний двір був припинений 15.04.1991 р., коли відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII був введений в дію Закон України «Про власність». Як розяснено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 р. № 20 (пункт 6), право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 р. не втратили права на частку в його майні. Закон України «Про власність», який набрав чинності 15.04.1991 р., встановив єдиний правовий режим майна, незалежно від місця проживання чи місця праці особи і його дія не поширюється на майно, яке придбано раніше. Крім того, станом на 15.04.1991 р. виникнення права власності на житлові будинки не залежало від реєстрації цього права. Таким чином, дружина спадкодавця [PERSON] [PERSON], їх донька позивачка [PERSON], чоловік останньої [PERSON], а також їх діти [PERSON] та [PERSON], які проживали та були прописані у житловому будинку на час припинення колгоспного двору, набули право власності на будинок № 21 по вул. Вербова в с. Червоне, як члени колгоспного двору, в рівних частках відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР. Відповідно\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У відповідності до ч. 2\~ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1216 ЦК України\~визначено, що спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України\~передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини, відповідно до\~статті 1218 ЦК України, входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно заповітів [PERSON] та [PERSON] від 04.05.2005 р., посвідчених в Червонівській сільській раді, останні зробили заповітне розпорядження, відповідно до якого все їх майно заповіли доньці [PERSON]. Дані заповіти не скасовано і не змінено. Згідно положень\~ст. 1297 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 27.10.2016 р. державним нотаріусом Ужгородського районної державної нотаріальної контори [PERSON] було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Червоне, вул. Вербова, будинок № 21 Ужгородського району Закарпатської області, оскільки для отримання свідоцтва про право на спадщину необхідно надати до нотаріальної контори правовстановлюючі документи на вказаний житловий будинок. Отже, виходячи з наведеного, позивачка позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на успадкований житловий будинок у нотаріальному порядку. Відповідно до пункту 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р. свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи викладене, оскільки можливість отримати свідоцтво на спадщину в нотаріальній конторі у позивачки відсутня, суд вважає, що невизнане право позивачки підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно, тому позовні вимоги, як такі, що є доведеними в судовому порядку, підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати слід покласти на позивачку. На підставі наведеного,

Outcome: approved