Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів. Просила розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований 06 жовтня 2012 року Торговицькою сільською радою Млинівського району Рівненської області, актовий запис № 2. Стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття з дня подання заяви до суду. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 06 жовтня 2012 року уклала шлюб з [PERSON] , зареєстрований Торговицькою сільською радою Млинівського району Рівненської області, актовий запис № 2. У шлюбі у них народилися діти - [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] .. Сімейне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними та відмінністю поглядів на життя ,що призвело до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Спільне проживання як одна сім`я та збереження шлюбу при таких обставинах вважає неможливим. На даний час діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні. Оскільки відповідач належної матеріальної допомоги на їх утримання не надає, тому вимушена поставити питання про стягнення аліментів в судовому порядку. Відповідач є працездатною, повністю здоровою особою, не має на утриманні інших осіб, а тому має реальну можливість надавати грошову допомогу на утримання дітей. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Представник позивачки адвокат Пархоменко В.О. позов підтримав, просив задовольнити. Пояснив, що між сторонами припинені подружні відносини з травня 2019 р. та не відновлювалися. Його довірителька вживала заходів для примирення, проте прийшла до остаточного висновку, що сім`я розпалась, примирення не можливе, коштів на утримання дітей відповідач не надає, безпідставно ображає, зловживає алкоголем. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленим про дату, час і місце слухання справи належним чином рекомендованою кореспонденцією 11.04.2020р. ,що підтверджується повернутим до суду підтвердженням про вручення поштового відправлення, в судове засідання не з`явився повторно. З заявою про розгляд справи в його відсутність не звертався, причину неявки суду не повідомив. Письмового відзиву на позов не подав. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомленого про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою суду від 19 грудня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 12 годину 20 хвилин 10 лютого 2020 року з повідомленням (викликом) сторін, визначено сторонам строк для подання відзиву та заперечень. Ухвалою суду від 16 березня 2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті на 15 годину 04 травня 2020 року. За наведених обставин, враховуючи думку представника позивача, який не заперечив проти проведення судового засідання та розгляду справи по суті у відсутність відповідача, суд вважає за можливе розглянути справу по суті ( ч.1 ст. 223 ЦПК України). Заслухавши пояснення представника позивача адвоката Пархоменка В.О., дослідивши письмові докази по справі,та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 06.10.2012 року Торговицькою сільською радою Млинівського району Рівненської області, актовий запис № 2. Від шлюбу мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , про що відділом ДРАЦС Рівненського міського управління юстиції 20.12.2012р. зроблено відповідний актовий запис № 3422, [PERSON] , [INFO] , про що відділом ДРАЦС РС Рівненського міського управління юстиції 13.02.2014 р. зроблено відповідний актовий запис № 415, [PERSON] , [INFO] , про що Рівненським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області 23.09.2016р. зроблено відповідний актовий запис № 2610. За приписами ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. За визначенням поняття шлюбу, наведеним у ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно вимог ст. 24 СК закріплено один із головних принципів шлюбу його добровільність. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як слідує з положень ст. 51 Конституції України, добровільність шлюбу відноситься до основних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно із ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права. Суд прийшов до висновку, що сторони на момент розірвання шлюбу фактично припинили шлюбні відносини, однією сім`єю не проживають з травня 2019 року, та не ведуть сумісне господарство. Примирення не можливе. За цей час подружжя не здійснили реальних дій щодо збереження родинних стосунків. Отже, сторони не мають наміру зберегти свою сім`ю. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку ст. 81 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, приймаючи до уваги існуючі взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання кожного з них продовжувати шлюбні відносини, дійшов висновку, що подальше подружнє життя сторін, збереження їх сім`ї є неможливим та суперечить інтересам кожного з них та неповнолітніх дітей, відтак шлюб підлягає до розірвання. Судом також встановлено, що на теперішній час відповідач належної матеріальної допомоги позивачці на утримання дітей, які проживають разом з нею, в добровільному порядку не надає, а тому суд вважає необхідним, з метою забезпечення прав дітей на матеріальне утримання, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на їх утримання. При цьому суд враховує, що між сторонами не досягнуто домовленості про участь відповідача в утриманні дітей. Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог частини першої статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому,відповідно до частини другої статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як зазначено у частині третій статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4). Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дітей на рівні не менше встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. З оглянутої судом довідки № 759 від 29.11.2019р. , виданої міськсоцзахистом вбачається, що [PERSON] знаходиться на обліку в міськсоцзахисті, де отримує допомогу на дітей, які виховуються у багатодітних сім`ях у розмірі 1700,00 грн. щомісячно. Інших доходів позивачки судом не встановлено. Окрім того, наявність інших обставин, які можуть бути враховані судом при визначенні розміру аліментів (незадовільний стан здоров`я відповідача, наявність у нього інших дітей, крім дочок [PERSON] , 2012 р.н., [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , 2016 р.н., утриманців, тощо), добровільну сплату відповідачем аліментів, судом не встановлена. Враховуючи встановлені по справі обставини, з метою забезпечення прав дітей на матеріальне утримання, у зв`язку з ухиленням відповідача від утримання дітей в добровільному порядку, суд вважає необхідним та доцільним стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 частки з усіх видів його заробітку ( доходу, ), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 03.12.2019 р. до повноліття дітей. Рішення суду в частині стягнення аліментів на дітей у межах суми платежу за один місяць з 03.12.2019 р. по 03.01.2020 р. - допустити до негайного виконання. На виконання вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в прибуток державного бюджету судовий збір в розмірі 1536 грн. 80 коп. з розрахунку 768,40 грн. х 2 (самостійні вимоги - розірвання шлюбу, стягнення аліментів). На підставі викладеного,

Outcome: approved