Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, розмір вимог по якому зменшила 10 грудня 2015 року. У заяві вказує, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], який 17 серпня 2015 року досяг повноліття. Після розірвання шлюбу сторін, яке сталося 4 лютого 2014 року, відповідач проживає окремо, участі в утриманні сина не бере, хоча той потребує матеріальної допомоги, оскільки навчається на денному відділенні Запорізького коледжу радіоелектроніки Запорізького національного технічного університету, самостійних джерел доходів не має. Відповідач не бажає в добровільному порядку надавати матеріальну допомогу на утримання сина, хоча має таку можливість, отримуючи і пенсію, і заробітну плату. Позивачка не працевлаштована, випробовує матеріальні труднощі у звязку з утриманням власним, а також неповнолітньої доньки, [INFO]. Крім того, син сторін страждає на офтальмологічне захворювання, лікування якого потребує додаткових витрат. На підставі викладеного позивач просить про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) до закінчення навчання, але не більш ніж до досягнення ним 23 років (а. с. 45). В заяві, яка містить зменшення позовних вимог, просить про стягнення з відповідача ? частини з усіх видів його доходу. В судове засідання позивач не зявилася, надавши письмове звернення, яке містить прохання про вирішення справи у її відсутність, про задоволення уточненого позову, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. В силу ст. ст. 158, 169 СК подання зазначеної заяви є підставою для проведення судового розгляду без участі представника позивача. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, до суду не зявився з невідомих причин. Заперечень проти позову не надав. За згодою позивача, викладеною у її письмовій заяві, за наведених обставин суд у відповідності до ст. 224 СК України знаходить можливим провести заочний розгляд справи. Третя особа, належним чином повідомлений про проведення судового розгляду до суду не зявився з невідомих причин, не надавши повідомлення про згоду на участь у справі, що в силу ст. 36 ЦПК України зумовило ухвалу суду про вирішення справи у його відсутність. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO] (а. с.10), який є студентом третього курсу коледжу радіоелектроніки Запорізького національного технічного університету (а. с. 13). Згідно із ст. ст. 199 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання й у зв'язку із цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення 23-х років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Однак, право на утримання припиняється у випадку припинення навчання. В силу розяснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Виходячи з наведених положень сімейного законодавства та розяснень постанови Пленуму Верховного суду України обовязок батьків з утримання повнолітніх сина, доньки, на відміну від обовязку утримувати неповнолітніх дітей, не є безумовним, а його настання закон повязує з сукупністю кількох передумов, тобто продовженням особою навчання, ненастанням 23 років, потребою в матеріальній допомозі, можливістю батьків надавати таку допомогу. При визначенні розміру аліментів, суд ураховує стан здоров'я й матеріальне становище сина, а також платника аліментів, який є працевлаштованим і має постійний дохід у вигляді заробітної плати і пенсії як пенсіонер МВС України (а. с. 39), наявність у нього на утриманні неповнолітньої доньки, на утримання якої з нього стягуються аліменти, як випливає з довідки про доходи відповідача (а. с. 43). З огляду на викладені обставини суд у відповідності до ст. ст. 182, 200 СК України вважає за доцільне стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини його доходу щомісяця на утримання повнолітнього сина, які, на думку суду, є домірними як майновому стану платника аліментів, так і потребі повнолітнього сина, який продовжує навчання, в утриманні. Хоча ст. 182 СК України, положеннями якої в силу ст. 200 СК повинен керуватися суд, визначаючи розмір аліментів для повнолітніх доньки, сина, і встановлює мінімальну межу аліментів у вигляді 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд не знаходить підстав для обмеження розміру аліментів посиланням на цей розмір, оскільки в силу наведеної статті 182 СК її положення ґрунтуються на прожитковому мінімумі для дитини, тоді як син сторін, досягнувши віку повної цивільної дієздатності, в силу закону втратив цей статус. Судовий збір, від попередньої оплати якого звільнено позивача, в силу цивільного процесуального закону належить стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved