Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою, після уточнення вимог якої просить надати малолітній [PERSON], [INFO], дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон у наступні держави: Російська Федерація, тимчасово-окуповану територію України - Крим та так званої «Донецької народної республіки», без дозволу батька - [PERSON], до досягнення нею 18 років у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позову вказує, що з вересня 2013 року по лютий 2016 року вона та відповідач - [PERSON] спільно проживали однією сім'єю і вели спільне господарство, але шлюб між ними не був зареєстрований. У період їх спільного проживання у них народилася дитина - донька [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER], яке видане 03.07.2014 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Єнакіївського міського управління юстиції у Донецькій області, в графі батько вказаний [PERSON]. На даний момент, позивач та відповідач [PERSON] однією сім'єю не проживають та загальне спільне господарство не ведуть. З початком АТО, позивач перебуває в м. Єнакієве Донецької області, а місце знаходження її колишнього співмешканця на даний час їй не відоме. Весь час, починаючи з моменту припинення спільного проживання, їх спільна дитина - [PERSON] проживає разом з позивачем і суперечок про визнання місця проживання дитини між позивачем та відповідачем немає і ніколи не було. [PERSON] матеріально утримує і належним чином дбає про здоров'я доньки, її фізичний, духовний і моральний розвиток. З травня 2014 року по даний час, на території Донецької області та в місті Єнакієве Донецької області зокрема, проводяться заходи в рамках антитерористичної операції. Дані заходи являють собою безпосередню загрозу для життя і здоров'я населення. На тимчасово окупованої території, так званої «Донецької народної республіки», в місті Єнакієве Донецької області, проживає мати позивача: [PERSON] Донька позивача є інвалідом-дитинства, вона потребує санаторного лікування в Автономної Республіці Крим, а також за межами України. Враховуючи цю обставину, позивач має намір, разом із донькою відвідати своїх рідних на тимчасово окупованої території, так званої «ДНР», в місті Єнакієве Донецької області, виїхати на лікування з донькою за межі Україні і не піддавати своє життя та життя дитини небезпеці. З початку грудня 2014 року по даний час, [PERSON] неодноразово зверталася до свого колишнього співмешканця [PERSON] з проханням дати їй дозвіл на виїзд за кордон разом з їх малолітньою донькою у зв'язку з безпосередньою небезпекою для її життя, проте, не дивлячись на безпосередню небезпеку для життя дитини, відповідач безпідставно не дає згоди на виїзд дитини за межі України. Крім того він спекулює донькою, в категоричній формі відмовляє позивачу в її проханні, діючи всупереч інтересів їх дитини. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали і обґрунтовували його відмову, він не приводить. Вважає, що така позиція [PERSON] і батька малолітньої [PERSON], [INFO], шкодить її інтересам. Тому позивач змушена звернутися до суду з приводу даного питання - дозвіл на виїзд за кордон, та на тимчасово окуповану територію, так званої «Донецької народної республіки» її доньки - малолітньої [PERSON] Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Разом з тим, від неї до суду надійшла заява, згідно якої вона просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного розгляду справи. Представник третьої особи - служби у справах дітей Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради, [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак 10.11.2017 року через канцелярію суду надала заяву (вх. № 34546), згідно якої просила розглянути справу без участі представника служби. Вказала, що не заперечує проти надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон в супроводі позивача без згоди батька. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Крім того, відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення про його виклик до суду на офіційному веб-сайті Артемівського міськрайонного суду Донецької області http://arm.dn.court.gov.ua та через оголошення у пресі (газета «Урядовий кур'єр», випуск № 149 від 11.08.2017), однак на виклики суду через засоби масової інформації відповідач не з'явився. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідача. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача не заперечує. Дослідивши надані суду докази та проаналізувавши встановлені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Як вказує позивач, з вересня 2013 року по лютий 2016 року, вона та відповідач - [PERSON] спільно проживали однією сім'єю і вели спільне господарство, але шлюб між ними не був зареєстрований. Судом встановлено, що в період їх спільного проживання, [INFO], народилася донька - [PERSON], про що 3 числа липня місяця 2014 року складено відповідний актовий запис № 447 та видано 3.07.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Єнакіївського міського управління юстиції у Донецькій області свідоцтво про народження [NUMBER]. Батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Позивач вказує, що на даний момент позивач та відповідач [PERSON] однією сім'єю не проживають, спільне господарство не ведуть. З початком АТО, позивач перебуває в м. Єнакієве Донецької області, а місце знаходження її колишнього співмешканця на даний час не відоме. Весь час, починаючи з моменту припинення спільного проживання, їх спільна дитина - [PERSON] проживає разом з позивачем, яка самостійно матеріально утримує і належним чином дбає про здоров'я доньки, її фізичний, духовний і моральний розвиток. Відповідно до тимчасового посвідчення № 67, виданого УПСЗН Приморського району Маріупольської міської ради 27.11.2014 року, малолітня [PERSON], 2014 року народження, є дитиною-інвалідом (а.с.9). Згідно медичної довідки від 18.07.2017 року малолітня [PERSON] перебуває на обліку у лікаря ендокринолога з діагнозом - вроджений гіпотиреоз, затримка мовного розвитку, є інвалідом дитинства з 30.06.2014 року; на обліку у травматолога з діагнозом - затримка моторного розвитку; на обліку у кардіолога, діагноз - стеноз легеневої артерії (а.с.48). У зв'язку зі цим дитина потребує санаторного лікування в Автономної Республіці Крим, а також за межами України. Враховуючи цю обставину, позивач має намір разом із донькою відвідати своїх рідних на тимчасово окупованої території, так званої «ДНР», в місті Єнакієве Донецької області, виїхати на лікування з донькою за межі Україні і не піддавати своє життя та життя дитини небезпеці. Однак на даний час у неї виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на тимчасовий виїзд доньки за межі країни. Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 141 СК України визначена рівність обсягу прав і обов'язків батьків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від дитини. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст. 313 ЦК України. Згідно з ч. 3 даної статті фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України, і в'їзду в Україну громадяни України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4). Відповідно до п. п. 1.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Отже за змістом наведених норм, питання про виїзд за кордон дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку, у разі відсутності згоди одного з батьків, вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, мети виїзду. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст. 141, 157 СК України. Крім того, не можуть бути задоволені позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, об'єктом захисту позовного провадження є порушене, невизнане або оспорюване право чи охоронюваний законом інтерес. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на тому, що основною обставиною, яка підлягає доведенню в межах предмету доказування у справі (окрім інших та логічних - як то наявність у сторін спільної дитини, яка не досягла 16-річного віку, потреба в цієї дитини у виїзді за кордон з тих чи інших підстав тощо), є безпідставне ненадання чи ухилення одного з батьків (відповідача) від надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон спільної дитини сторін, яка не досягла 16-річного віку. Доказами означеного факту можуть бути не отримане з вини адресата чи безпідставно ним проігнороване письмове звернення, звернення за допомогою зв'язку через мережу Інтернет, смс-повідомлень чи зафіксоване в будь-якій іншій придатній для дослідження в суді формі (звуко-, відеозапис) звернення матері до батька дитини щодо необхідності з'явитись до нотаріальної контори у певний день та час для надання дозволу для виїзду цієї дитини за кордон (із зазначенням країни та проміжку часу для виїзду), покази свідків, присутніх при усному зверненні матері до батька дитини з приводу надання останнім оформленого належним чином дозволу на виїзд дитини за кордон, а також зафіксована письмовими чи іншими належними і допустимим доказами безпідставна пряма відмова відповідача в наданні дозволу на виїзд спільної дитини сторін за кордон. Неподання позивачем суду доказів на підтвердження фактів прямої відмови у наданні дозволу чи ухилення від надання дозволу на виїзд дитини за кордон другим з батьків є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх ухвалах від 11 червня 2015 року у справі №6-12521св15 та від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15. Позивач же у даній цивільній справі щодо доведення означеної вище обставини обмежилась виключно абстрактними посиланнями в тексті позову на неодноразові звернення до відповідача з приводу отримання дозволу на виїзд спільної дитини сторін та на відмову відповідача надати такий дозвіл, створення останнім перешкод позивачу для оформлення документів на тимчасовий виїзд дитини за кордон. При цьому жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних заявлених обставин стороною позивача суду так і не було надано, в зв'язку із чим суд може сприймати заявлені стороною позивача вищевказані обставини лише як припущення, на яких у відповідності до ст.60 ч.4 ЦПК України суд не може ґрунтувати своє рішення. Останнє, в свою чергу, є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька дитини. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON], суд також керувався і тим, що за змістом п.4 Правил рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків фактично виконує функцію нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на виїзд за кордон дитини, яка не досягла 16-річного віку, замінюючи цю згоду. В свою чергу, нотаріальна посвідчена згода згідно того ж пункту Правил надається із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, тобто видається на разовий виїзд дитини за кордон. За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивач просить суд надати дозвіл на багаторазове вивезення дитини за кордон без згоди батька та строку перебування у цій країні, а також враховуючи, що чинним законодавством не передбачено надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини до досягнення нею 18-річного віку за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та, що надання за рішенням суду такого дозволу, як просить позивач, буде суперечити нормам закону та порушуватиме права відповідача як батька дитини, на виховання та спілкування із дитиною, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову з підстав неналежності обраного позивачем способу захисту прав та інтересів. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі №6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі №6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі №6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі №6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-32509ск15, від 16 березня 2016 року у справі №6-33303ск15. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності надають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем не було обґрунтовано доведені ті обставини, на які вона посилалася як на підстави своїх вимог, а тому відмовляє в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed