Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою. Позовні вимоги мотивовано тим, що [INFO] померла [PERSON] , свідоцтво про смерть видано відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 3623. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на кооперативну квартиру [ADDRESS] . [PERSON] набула право власності на вказану квартиру шляхом виплати усіх пайових внесків, що підтверджується довідкою про повністю сплачення нею внесків за кооперативну квартиру у розмірі 904 190 крб., яка видана головою ЖБК «Суднобудівник-21». Як спадкоємець за законом другої черги батько позивача [PERSON] звернувся до 15 Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, однак свідоцтво про право на спадщину йому не було видано через відсутність правовстановлюючих документів на квартиру. [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з громадянином [PERSON] , [INFO] , однак, як вбачається з довідки виданої Деснянським РУ ГУ МВС України в м. Києві місце знаходження [PERSON] не відоме по теперішній час. [PERSON] не звернувся в встановлений законом термін до 15 Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.07.2018 р. за батьком позивача [PERSON] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . 22.10.2018 р. був укладений договір дарування квартири між [PERSON] та позивачем, відповідно до якого [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] , яка складається з трьох жилих кімнат, має розмір загальної площі - 73,1 кв. м., в тому числі житлової площі - 42,7 кв. м. Актом від 10.12.2018 р. підтверджується те, що відповідач на сьогоднішній день в квартирі не проживає з грудня 2001 р. та його місце знаходження невідоме. Даний акт складений головою кооперативу та засвідчений свідками, які проживають в квартирі [ADDRESS] . За даних обставин, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 18.03.2019 року відкрито провадження по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги за викладеними в позові обставинами та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся судом за зареєстрованим місцем проживання, причин неявки суду не повідомив. За даних обставин та враховуючи наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду справи, суд, відповідано до ст. 280, 281 ЦПК України, виніс ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача, показання свідка [PERSON] та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 липня 2018р. за [PERSON] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування укладеного 22.10.2018р. між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] подарував позивачу квартиру [ADDRESS] , яка складається з трьох жилих кімнат, має розмір загальної площі - 73,1 кв. м., в тому числі житлової площі - 42,7 кв. м. Актом від 10.12.2018р. встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в спірній квартирі з грудня 2001 р. та його місце знаходження невідоме. Даний акт складений головою кооперативу та засвідчений свідками, які проживають в квартирах [ADDRESS] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 15.03.2019р., [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 13 липня 1993 року по теперішній час. Позивач [PERSON] зазначила в судовому засіданні, що реєстрація відповідача у квартирі, яка належить їй на праві власності апорушує її права на користування та розпорядження на власний розсуд. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив непроживання відповідача [PERSON] в спірній квартирі тривалий час (більше одного року). Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб будь- яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Крім того, згідно Постанови Верховного Суду від 25 липня 2018 року по Справі № 638/13030/13-ц, колегією суддів зроблено наступні висновки: «У справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користування житлом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів. Право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.» Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , з посиланням на те, що відповідач є сторонньою для позивача особою, як попередній мешканець квартири втратив право користування цим житлом, однак, його реєстрація порушує право позивача, як власника спірного нерухомого майна, на реалізацію ним права користування належним на праві власності майном. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved