Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та повернення земельної ділянки. в обґрунтування позову, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.42-44) зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 1994 року позивач є власником жилого будинку з господарчими спорудами в с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. 18 липня 1999 року [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,8129 га. В 2000 році її сусід, [PERSON], звернувся до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці позивача. Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 11 травня 2006 року було встановлено сервітут для обслуговування земельної ділянки та домоволодіння [PERSON], а саме частина земельної ділянки довжиною 64 м та шириною 4,5 м. Але сервітут не було зареєстровано. Також між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про встановлення сервітуту для забезпечення обслуговування земельної ділянки [PERSON], для проїзду на велосипеді та транспортному засобі по наявному шляху. Строк дії сервітуту закінчився 1 січня 2011 року. В 2015 році [PERSON] передав свій будинок у користування іншим особам, а пізніше позивач дізналася, що він продав будинок [PERSON] [PERSON] продовжував користуватися земельною ділянкою безпідставно, оскільки строк дії сервітуту закінчився. На підставі вищевикладеного [PERSON] просила суд усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою по вул..Центральна, 3 в с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області та зобовязати [PERSON] повернути їй земельну ділянку довжиною 64 м. та шириною 4,5 м, якою він користується незаконно. До початку розгляду справи по суті відповідачем, [PERSON], подано зустрічний позов до [PERSON] про встановлення земельного сервітуту. В обґрунтування позову зазначено, що 8 жовтня 2015 року він придбав будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: вул..Центральна, 5 в с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Також йому було відомо, що за позовом колишнього власника будинку, [PERSON], було встановлено земельний сервітут на земельну ділянку, що належить [PERSON], по видимій дорозі довжиною 64 м та шириною 4, 5 м. Проте [PERSON] згодом дізнався, що сервітут не було зареєстровано. Зараз [PERSON] не надає можливості користуватися цією земельною ділянкою, чим чинить перешкоди у користуванні його земельною ділянкою, оскільки іншого шляху для проїзду автотранспортом до домоволодіння не має. На підставі вищевикладеного [PERSON] просив суд встановити земельний сервітут на земельну ділянку, власником якої є [PERSON], для обслуговування земельної ділянки, власником якої є [PERSON] по видимій дорозі довжиною 64 м та шириною 4,5 м та зобовязати [PERSON] укласти з [PERSON] договір про встановлення земельного сервітуту та усунути перешкоди у користуванні [PERSON] цією земельною ділянкою. В судовому засіданні позивач та її представник первісний позов підтримали, просили суд задовольнити заявлені вимоги. Позивач суду пояснила, що колишній власник користувався цією дорогою дуже рідко, тому їй це не заважало. Зараз відповідач та інші особи постійно користуються проїздом через її земельну ділянку, в них дуже багато техніки, автомобілів, вони їздять і вдень і вночі, що дуже заважає їй. Вона надала свою земельну ділянку для користування колишньому сусіду, [PERSON], на добросусідських засадах. Зараз вона не бажає, щоб [PERSON] користувався її земельною ділянкою. Окрім того він має можливість проїзду іншим шляхом. Окрім того, у відповідача багато свійських птахів та тварин, вулики з бджолами, які їй дуже заважають. Просила суд, щоб їй повернули її земельну ділянку. Представник позивача в судовому засіданні позов також підтримала та суду пояснила, що сервітут не було встановлено раніше, оскільки його не було зареєстровано відповідно до чинного законодавства, а частину своєї земельної ділянки [PERSON] передала [PERSON] на добросусідських відносинах. Зараз відповідач користується частиною земельної ділянки позивача без будь-яких правових підстав, він не пропонував їй будь-які умови використання цієї земельної ділянки, не пропонував плату за неї. Також відповідач має можливість користуватися іншим підїздом до власної земельної ділянки. Просила суд первісний позов задовольнити, а зустрічний позов залишити без задоволення. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічний позов підтримали та просили суд задовольнити заявлені вимоги. Відповідач суду пояснив, що він придбав в 2015 році будинок з земельною ділянкою за адресою: вул..Центральна, 5, с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. До його земельної ділянки є єдиний шлях проїзду по дорозі через земельну ділянку [PERSON], інших альтернативних проїздів не має, оскільки з іншого боку земельної ділянки знаходиться рів для відводу паводкових вод. Ця дорога потрібна йому для проїзду на автотранспорті до власної земельної ділянки, в тому числі технікою для її обробки. Будь-які умови користування земельною ділянкою [PERSON] він не пропонував, оскільки вона взагалі категорично проти того, щоб він користувався цією дорогою. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 30 вересня 1994 року [PERSON] на підставі договору дарування набула у власність житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами в с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.7-8). 26 липня 1999 року [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю І-ДП № 075253 на земельну ділянку в с.Миколаївка Водянської сільської ради загальною площею 0, 8129 га: 0, 25 га для обслуговування житлового будинку та 0,5629 га для ведення підсобного господарства (а.с.15). Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2006 року було встановлено сервітут на земельну ділянку, власником якої є [PERSON], для обслуговування земельної ділянки та будівель, що на ній знаходяться, власником якої є [PERSON] по видимій дорозі довжиною 64 метри та шириною 4,5 метри. Рішення набрало законної сили 22 травня 2006 року (а.с.18). Також між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про встановлення земельного сервітуту земельною ділянкою, власником якої є [PERSON], для обслуговування земельної ділянки, житлового будинку та господарських споруд з правом проходу, проїзду на велосипеді та на транспортному засобі на наявному шляху, власником якої є [PERSON] (а.с.12-14). 8 жовтня 2015 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбав у [PERSON] житловий будинок за адресою: вул.. Центральна, 5 с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.51-52). Право власності на житловий будинок та земельні ділянки за вказаною адресою зареєстровано за [PERSON], що підтверджується відповідною інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.35-37). На час розгляду справи встановлено, що домоволодіння та земельна ділянка [PERSON] знаходяться за адресою: вул.. Центральна, 3 с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, а домоволодіння та земельна ділянка відповідача - за адресою: вул.. Центральна, 5 с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Між [PERSON] та [PERSON] виник спір щодо користування частиною земельної ділянки, власником якої є [PERSON] для проїзду на транспорті до земельної ділянки, власником якої є [PERSON], що і є предметом позову. До правовідносин, що виникли застосовуються положення Земельного кодексу України. Згідно зі ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 100 Земельного кодексу України земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. Право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку ( в редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин в 2006 році). Встановлено, що право земельного сервітуту на підставі рішення суду від 11 травня 2006 року та на підставі договору про встановлення земельного сервітут не було зареєстровано, що в судовому засіданні визнали сторони та підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 46806691 від 3 листопада 2015 року (а.с.37) та листом Управління Держгеокадастру у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року (а.с.66). У звязку з чим суд приходить до висновку, що право земельного сервітуту у відповідності до положень Земельного кодексу України у [PERSON] не виникло та воно не могло перейти до [PERSON], як нового власника земельної ділянки. Разом з тим суд звертає увагу на те, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2006 року було встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки в с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, яка межує із земельною ділянкою [PERSON] По межі їхніх земельних ділянок проходить дорога, якою користувалися ще батьки [PERSON] та він продовжує нею користуватися для проїзду до своєї земельної ділянки. Суд встановив, що цією дорогою сторони, [PERSON] та [PERSON], користувалися з моменту побудови будинків, а також було встановлено, що альтернативного проїзду до земельної ділянки [PERSON], в тому числі з центральної дороги, встановити неможливо. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У звязку з чим суд приходить до висновку, що тривалий час, ще до отримання [PERSON] державного акту на право приватної власності на землю в 1999 році, тобто не менше 20 років, існує проїзд через земельну ділянку [PERSON] до домоволодіння за адресою по вул..Центральна, 5 с. Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, власником якої на час розгляду справи судом є [PERSON] Ці обставини підтверджуються актом обстеження земельної ділянки від 4 вересня 2015 року (а.с.55) Відповідач, в свою чергу, продовжує користуватися цією ж дорогою, в тих самих межах, тобто дорогою довжиною 64 м та шириною 4,5 м, та використовує її за цільовим призначенням, тобто для проходу та проїзду на транспорті до власної земельної ділянки. Ці обставини підтверджуються актом обстеження земельної ділянки від 19 лютого 2016 року (а.с.89-91) та висновком № 79/17 експертного земельно-технічного дослідження від 13 березня 2017 року (а.с.178-209). Суд вважає зазначені докази належними та допустимими, а тому не приймати їх до уваги підстав не має. Доводи представника позивача про те, що висновок експерта, наданий відповідачем, є неналежним доказом та йому потрібно було звернутися до суду з клопотанням про призначення експертизи, суд не приймає до уваги, оскільки суд за клопотанням представника позивача ухвалою від 24 лютого 2016 року призначав експертизу, проведення якої було доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз (а.с.95-97), проте експертизу не було проведено у звязку з тим, що позивач не оплатила рахунок за проведення експертизи (а.с.104). Тобто позивач мала можливість надати суду свої докази, в тому числі висновок експерта. Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин позивачем та її представником суду надано не було. Згідно з ч. 1 ст. 99 Земельного кодексу України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення різних видів земельних сервітутів, зокрема, право проходу та проїзду на велосипеді та право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху. Відповідно до ч. 4 ст. 98 Земельного кодексу України земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Під час вирішення питання про встановлення сервітуту суд повинен зясувати можливість альтернативного проїзду до земельної ділянки особи, яка просить встановити їй земельний сервітут. Як зазначалося раніше, рішенням суду від 11 травня 2006 року було встановлено відсутність альтернативного проїзду до земельної ділянки колишнього власника земельної ділянки, [PERSON] До таких самих висновків дійшла комісія Водянської сільської ради під час обстеження земельної ділянки, що підтверджується відповідними актами від 4 вересня 2015 року, 19 лютого та 5 жовтня 2016 року (а.с.19, 89,126). Також згідно з висновком № 79/17 експертного земельно-технічного дослідження від 13 березня 2017 року технічним оглядом встановлено, що альтернативні варіанти проїзду на транспортному засобі на ділянку домоволодіння за адресою: вул..Центральна, 5 в с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства, крім підїзду по наявній дорозі, довжиною 64 м та шириною 4,5 м, що є частиною земельної ділянки, що належить [PERSON], відсутні (а.с.188-190). Також в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила відсутність альтернативного проїзду до земельної ділянки [PERSON], окрім як через земельну ділянку [PERSON] На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог [PERSON] про необхідність встановлення йому земельного сервітуту, оскільки альтернативного проїзду до його земельної ділянки не має, з огляду на те, що з боку земельної ділянки [PERSON] є рів для відводу паводкових вод з трубою (гідротехнічна споруда), що підтверджується фотокартками (а.с.90-91) та фототаблицею до висновку експерта (а.с.192-195). При цьому суд не приймає до уваги акт, складений комісією 5 січня 2017 року про те, що у [PERSON] існує альтернативний проїзд до будинку без використання сусідньої земельної ділянки, яка належить [PERSON], а саме використовуючи проїзд з центральної дороги села, яка проходить понад будинком [PERSON] (а.с.159-161), з огляду на те, що цей акт було складено за відсутності відповідача, окрім того він суперечить всім іншим доказам, дослідженим у справі, в тому числі показанням свідка. Також комісією не запропоновано реальний варіант проїзду, з урахування наявного рову для відводу паводкових вод вздовж земельної ділянки [PERSON] Суд також приймає до уваги вимоги закону про те, що сервітут має встановлюватись найменш обтяжливим способом для власника земельної ділянки, та вважає, що встановлення сервітуту по наявному шляху довжиною 64 метри та шириною 4,5 метри відповідає цим вимогам, з огляду на те, що такий проїзд існує вже багато років, він проходить збоку земельної ділянки [PERSON] та не заважає їй використовувати власну земельну ділянку за призначенням, тобто для обслуговування житлового будинку. Доводи позивача та її представника про те, що відповідач багато користується технікою та автомобілями, суд не приймає до уваги з огляду на те, що позивачем не надано жодних доказів того як часто техніка ним використовується через наяву дорогу, а також вимоги Земельного кодексу України визначають лише види сервітут, зокрема шляхом проїду, не конкретизуючи кількість таких проїздів та якою саме технікою. Також суд вважає необґрунтованими доводи позивача та її представника про те, що у відповідача дуже багато свійських птахів та тварин, які заважають позивачу, оскільки це питання не стосується предмету спору. Враховуючи те, що позивач не запропонувала свої умови встановлення сервітут, зокрема строк його встановлення та умови оплати, зокрема нею не надано розрахунок такої оплати, тобто нею не заявлено вимоги про плату за встановлення сервітут у відповідності до ч. 3 ст. 101 Земельного кодексу України, суд приходить до висновку, про те, що такий сервітут необхідно встановити як постійний та безоплатний згідно з ч. 2 ст. 98 Земельного кодексу України. Доводи представника позивача про те, що відповідач повинен був запропонувати плату за встановлення сервітуту суд відхиляє, оскільки, як зазначалося вище, згідно зі ст. 101 Земельного кодексу України предявлення вимоги про плату за встановлення сервітуту є правом саме власника земельної ділянки, яка обтяжена сервітутом і якщо така вимога не заявляється, суд приходить до висновку, що [PERSON] не скористалася своїм правом предявити таку вимогу. При цьому суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 4 ст. 101 Земельного кодексу України власник земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право на відшкодування збитків, завданих встановленням земельного сервітуту. Тобто, [PERSON] має право вимагати встановлення плати за сервітут, а також на відшкодування збитків, завданих встановленням земельного сервітуту, в тому числі в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що вимоги [PERSON] про встановлення сервітуту є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню. У свою чергу, вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні її земельною ділянкою суд вважає необґрунтованими, оскільки згідно з ч.3 ст. 98 Земельного кодексу України встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Судом встановлено, що [PERSON] використовує цю частину земельної ділянки за призначенням, окрім того позивачем не надано жодних доказів того, що [PERSON] перешкоджає їй користуватися цією земельною ділянкою. Тому первісний позов не підлягає задоволенню. Також суд вважає необґрунтованим вимоги [PERSON] про зобовязання [PERSON] укласти договір сервітуту з огляду на те, що відповідно до ч. 1 ст. 100 Земельного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Тобто в цьому випадку підставою для встановлення сервітуту є рішення суду та зобовязувати позивача укласти договір підстав не має. Такі вимоги могли бути заявлені [PERSON] у випадку, якщо [PERSON] не заперечувала б встановити сервітут, проте не погоджувалась з умовами цього сервітуту, разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] взагалі заперечує можливість встановлення сервітут. Вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відповідно до встановленого сервітут, суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає йому користуватися цією частиною земельної ділянки за призначенням. У звязку з чим суд приходить до висновку про те, що зустрічний позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку про те, що судові витрати, понесені позивачем слід віднести за її рахунок, а витрати понесені відповідачем (а.с.81) підлягають відшкодуванню позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial