Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання електронних торгів недійсними, скасування свідоцтва про придбання майна та скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.08.2020 року були проведені електронні торги з реалізації нерухомого майна, за результатами яких було продано земельну ділянку загальною площею 3,1895 га та незавершене будівництво нежитлової будівлі виробничого призначення площею 4059,3 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що за результатами примусової реалізації вказаного нерухомого майна було порушено її право на частку в такому майні, оскільки воно набуте за час її перебування у шлюбі з [PERSON] , а отже належало їм на праві спільної сумісної власності. При цьому, згоди на відчуження даного майна вона не надавала, приватним виконавцем не були здійснені заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві спільної сумісної власності, а приватним нотаріусом було видано та зареєстровано право власності всупереч ухвалі суду про таку заборону. У зв`язку з чим, просить визнати недійсними результати електронних торгів з реалізації земельної ділянки загальною площею 3,1895 га та незавершеного будівництва за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві та просили їх задовольнити. Відповідач - приватний виконавець Пирога С.С. та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзивах. Представник відповідача - ДП «Сетам» в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце слухання справи були повідомлені судом належним чином. У поданих відзивах на позовні вимоги просили відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи - ТзОВ ФК «Інвестохіллс Веста» в судовому засіданні також просив відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Представник третьої особи Касьянова В.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача та просив їх задовольнити. Представник третьої особи - ТзОВ «Профкапітал» в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом з`ясовано, що 12.08.2020 року були проведені електронні торги з реалізації нерухомого майна, за результатами яких було реалізовано земельну ділянку загальною площею 3,1895 га та незавершене будівництво нежитлової будівлі виробничого призначення площею 4059,3 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , переможцем яких став [PERSON] (а.с. 34-37). У відповідності до ч. 4 ст. 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Згідно з абзацом другим п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013р. №3 передбачено, що відповідно до частини четвертої статті 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на конкурсах, аукціонах (прилюдних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж (з урахуванням особливостей її проведення). Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Правила проведення електронних торгів визначено Порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2831/5 (надалі - Порядок). Зокрема, електронні торги - це продаж майна на прилюдних торгах за принципом аукціону або на комісійних умовах засобами системи електронних торгів через Веб-сайт, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну (ч. 1 Порядку). Таким чином, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином. Отже, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами 1-3 та 6 статті 203 ЦК України. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 листопада 2015 року № 6-1749цс15. Також, слід звернути увагу, що підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна тощо); правил, які регулюють сам порядок проведення торгів; правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів. Дану правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року по справі № 759/2467/15-ц. Вирішуючи спір про визнання електронних торгів недійсними, необхідно встановити чи мало місце порушення вимог порядку та інших норм законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивача, який оспорює результати електронних торгів. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як слідує з позовної заяви, позивач покликається на ті обставини, що за результатами примусової реалізації нерухомого майна було порушено її право на частку в такому майні, оскільки воно набуте за час її перебування у шлюбі з [PERSON] , а отже належало їм на праві спільної сумісної власності, однак суд не погоджується із даним твердженням, виходячи з наступного. Судом з`ясовано, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 27.02.1982 року, який розірваний 26.05.2020 року (а.с. 13, 14). Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 04.06.2008 року, підприємець [PERSON] придбав у власність земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17-18). Зі змісту положень глав 7 та 8 СК України, вбачається, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України. Ст. 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно із частинами 1, 2 статті 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім`ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. Що узгоджується з правовим висновком, який міститься у постанові Верховного Суду України по справі №6-1327цс15 від 18 травня 2016 року. При цьому, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Слід також звернути увагу на ч.1 ст.13 ЦПК України, згідно якої, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладені норми права, суд вважає, що позивачем не надано та не доведено в судовому засіданні доказів походження коштів на придбання спірного нерухомого майна не доведено, що кошти, отримані від підприємницької діяльності [PERSON] використовувалися в інтересах сім`ї, спірне майно було придбано останнім в червні 2008 року саме для здійснення підприємницької діяльності, тобто використовував спірне майно для здійснення підприємницької діяльності з метою отримання прибутку. Отже, зважаючи на вищевикладене, позивачем та її представником всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних і беззаперечних доказів того, що при проведенні електронних торгів було допущено порушення вимог чинного законодавства, а також прав позивача, а тому у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Інші доводи позивача та її представника не спростовують висновків суду.

Outcome: dismissed