Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою до [PERSON], Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Соснівському району м.Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини даних про батьківство та стягнення аліментів, посилаючись на те, що з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі не перебувала. Познайомилась з ним в 2011 році і з того часу почали підтримувати дружні стосунки. В кінці 2013 року я завагітніла. З 5-го місяця вагітності вона з відповідачем проживали разом, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу у батьків відповідача. Стосунки між нею та відповідачем до кінця вагітності погіршились. Вона змушена була перейти проживати до своїх батьків. В період фактичних шлюбних відносин з відповідачем по справі у них [INFO] народився син [PERSON]. В свідоцтві про його народження записано [PERSON]. Вона запропонувала відповідачу записати його батьком новонародженого [PERSON] і зареєструвати його проживання в квартирі батьків. Відповідач відмовився визнавати себе батьком. Так як на момент народження сина вона не перебувала в шлюбі з [PERSON] і він відмовився подавати спільну заяву про визнання свого батьківства, то згідно ст. 135 СК України прізвище дитини було записане її, а по батькові було записане за її вказівкою Володимирович (за ім'ям батька). При цьому, за її вказівкою по батькові сина було вказане за реальним ім'ям батька, тобто відповідача по справі. Прізвище батька було записане [PERSON] (за її прізвищем), ім'я батька [PERSON] (дійсне) і по-батькові [PERSON] (вигадане). В разі підтвердження батьківства відповідача по справі, вважає, що необхідно внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини з видачею нового свідоцтва про народження. В теперішній час син [PERSON] проживає з нею та її батьками в квартирі [ADDRESS], де і зареєстрований. Відповідач по справі свій обов'язок по утриманню дитини не виконує і коштів не надає, хоча має таку можливість. Так як відповідач в добровільному порядку сплачувати аліменти на дитину не бажає, то вона змушена звернутись до суду. Просить суд визнати [PERSON], [INFO] народження біологічним батьком дитини - [PERSON], [INFO] народження. Зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Соснівському району м. Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції внести зміни до актового запису №604 від 21 травня 2014 року про народження [PERSON], [INFO], а саме в графі батько замість [PERSON] вказати [PERSON] та видати нове свідоцтво про народження. Стягнути з [PERSON] на її користь аліменти в розмірі ? частини заробітної плати та інших доходів але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на утримання сина [PERSON], [INFO] до його повноліття. [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON], третя особа: Служба у правах дітей Черкаської міської ради про встановлення порядку побачення з дитиною, посилаючись на те, що він перебував з [PERSON] в близьких стосунках та є біологічним батьком для [PERSON], [INFO]. Відповідач з моменту народження сина самостійно вирішує всі питання пов'язанні з його вихованням. З невідомих йому причин одразу після народження сина почала заявляти, що не хоче з ним будувати жодних стосунків та вести спільне господарство. Повідомила, що сина він не побачить та вона зареєструє факт його народження самостійно. На його пропозиції щодо спільного виховання сина вона не реагує. При його спробах зустрітися з сином, провести з ним час створює перешкоди. Батьки відповідачки постійно йому погрожують, насміхаються з нього. Всі його намагання, з моменту народження, нормальним, мирним шляхом врегулювати даний спір призводять лише до конфліктів, оскільки відповідач перешкоджає йому, не бажає його присутності та штучно створює такі обставини через які він не можить нормально зустрічатися з сином. Весь цей час він намагається налагодити нормальний зв'язок із дитиною, приймати участь у її вихованні, утриманні, розвитку її здібностей та забезпечувати її. Його права як батька сьогодні є порушеними. Він є інвалідом 2-ї групи з дитинства, яка присвоєна йому довічно на підставі висновку МСЕК та довідки до акту огляду МСЕК Серія 10 ААБ № 348885 (ДЦП) та підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER], Серія [NUMBER] Маючи інвалідність II групи він потребує систематичних витрат на лікування. В зв'язку з тим, що має проблеми із здоров'ям він ніде не працює і єдиним джерелом доходу для нього є пенсія по інвалідності в розмірі 1452 грн. Ним надаються кошти на утримання сина по мірі його можливостей. В березні 2016 року ним було перераховано позивачці на картку Приватбанку 1998 грн. та 1953 грн. Просить суд зобов'язати [PERSON] не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його сином. Визначити наступні способи його участі у вихованні сина - [PERSON], [INFO] - особисте спілкування: побачення кожні вихідні місяця: а саме суботу та неділю з 15.00 год. до 18.00 год. за місцем його проживання або за місцем його навчання, перебування; спільний відпочинок: першу половину літніх канікул дитина проводить з батьком; необмежене спілкування з сином [PERSON], [INFO] особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином; у разі, якщо святкові дні припадають на день його побачення з сином або цей день передує дню побаченню, або є наступним після нього, то такі дні син проводить з батьком; в день його побачення з сином, він має право забирати сина з дому особисто. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в частині стягнення аліментів та просив суд стягувати з нього аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 400 грн. Зустрічний позов підтримав в повному обсязі. Представник Служба у справах дітей Черкаської міської ради в судовому засіданні при вирішенні даної справи покладалися на компетентність суду. Представник відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Соснівському районі міста Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, скерував до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність. Заслухавши пояснення сторін,дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 2011 року проживали разом, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народився син [PERSON]. Запис про батька в свідоцтві про народження дитини був зроблений відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого 21 травня 2014 року серія [NUMBER] Частина 1 ст. 135 СК України передбачає, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. В процесі розгляду даної справи сторони по справі звернулися до відділу державної реєстрації актів цивільного стану, та їм було видано нове свідоцтво про народження [PERSON], який народився [INFO], де в графі батько зазначено [PERSON]. Таким чином, враховуючи той факт, що відповідач в добровільному порядку визнав себе батьком дитини, та на підставі цього видано нове свідоцтво про народження [PERSON], суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини не підлягають до задоволення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до частини першої статті 181 Сімейного Кодексу способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. У відповідності з ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 182 Сімейного Кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 70 відсотків заробітної плати цієї особи. Порядок стягнення аліментів визначено у ст. 71 Закону «Про виконавче провадження», а також у статтях 194 - 197, 274 СК. Відповідно до частини першої статті 191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Визначення аліментів у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку не буде суперечити закону, та порушувати право дитини позивача, оскільки аліменти не будуть меншими ніж визначені законом. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. При винесенні даного рішення суд враховував, що відповідач [PERSON] є інвалідом 2-ої групи з дитинства, що підтверджується висновком МСЕК, довідкою до акту огляду МСЕК серія 10 ААБ № 348885 та пенсійним посвідченням № [NUMBER], серія [NUMBER], має ще одного сина [PERSON], [INFO], дружина [PERSON] перебуває в декретній відпустці, пенсія [PERSON] становить 1452 грн. Разом з цим, суд вважає за належне роз'яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них, а також положення ст. 185 Сімейного кодексу України щодо обов'язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Одночасно суд роз'яснює, що статтею 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Суд виходячи із рівності сторін вважає можливим ухвалити відповідне рішення щодо стягнення аліментів на користь позивача, допустивши його негайне виконання. Оскільки позовні вимоги по первісному позову задоволено частково, а відповідач звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати необхідно компенсувати за рахунок Держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у правах дітей Черкаської міської ради про встановлення порядку побачення з дитиною підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Статтею 141 СК України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини Статтею 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Тобто, право батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. У відповідності до ст. 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Частиною 2 ст. 157 СК України законодавець додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, хоча збереження у нього цього обов`язку прямо випливає зі ст.141 СК України. Праву на спілкування з дитиною та участі у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов`язок того, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні свого права. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У судовому засіданні не доведено жодних обставин, які б свідчили про те, що спілкування позивача з дитиною буде перешкоджати його нормальному розвитку. Суд переконаний, що між тим з батьків, хто проживає окремо, і дитиною повинен існувати постійний, систематичний контакт. Таке спілкування буде сприяти повноцінному вихованню дитини, його розвитку, оскільки спілкування дітей з батьками, а батьків - з своїми дітьми - служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Отже суд вважає, що безпосередня участь батька у вихованні сина, регулярне спілкування між ними не лише забезпечить виконання батьківських прав позивача, а насамперед буде повністю відповідати інтересам дитини. Сторони мають рівні права щодо виховання та розвитку дитини. Судом встановлено, що батько дитини має бажання приймати участь у її вихованні, а спілкування між позивачем та дитиною не перешкоджає нормальному розвитку дитини, однак відповідач чинить перешкоди. Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Отже, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Таким чином, приймаючи до уваги наведене, суд, вирішуючи спір між сторонами, керується зазначеними вище нормами сімейного законодавства та задовольняючи позовні вимоги частково, виходить насамперед з інтересів самої дитини, а тому, з урахуванням не тільки формального права позивача [PERSON] на зустріч зі своїм сином, а з урахуванням усіх інших істотних обставин справи у їх сукупності, віку дитини, режиму дитини, встановлює спосіб спілкування батька з його донькою шляхом систематичних побачень. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Метою законодавчого закріплення права батьків на спілкування з дитиною і є насамперед захист інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов'язків повинно ґрунтуватися на повазі до прав дитини і її людської гідності. Отже в судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди позивачу [PERSON] у участі у вихованні дитини без поважних причин. Суд погоджується із встановленим у висновку Органу опіки та піклування м. Черкаси способом участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім [PERSON], який народився 28.04.2014 року, щонеділі з 15-00 до 18-00, без присутності матері дитини та з урахуванням обставин які можуть виникнути. Суд не приймає до уваги визначений в позовній заяві спосіб участі позивача у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки він регулює його без огляду на зміну життєвих обставин, зростання дитини та є намаганням захистити свої права в майбутньому, що не передбачено діючим законодавством. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial