Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 06.09.2008 за договором купівлі-продажу вона придбала у [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] Під час перевірки документів було встановлено, що за вказаною адресою зареєстрована також [PERSON], [INFO], яка доводилася продавцеві будинку родичем і була зареєстрована за його згодою. Однак з моменту продажу будинку відповідачка втратила право користування ним, оскільки більше не є членом сім'ї власника. При цьому у вказаному будинку відповідачка не проживає вже понад вісім років. Однак наявність у відповідачки право користування цим жилим приміщенням обмежує право позивачки на розпорядження своїм майном та отримання субсидії. На підставі цього позивачка просить суд визнати [PERSON] такою, яка втратила право користування будинком за вищевказаною адресою. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі та зазначила, що підтверджує обставини, викладені у позовній заяві. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS], і відповідачка [PERSON] доводиться їй тіткою. Свідку відомо, що відповідачка продала будинок багато років тому і виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації, де знаходиться дотепер. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS]. Свідку відомо, що [PERSON] раніше проживала у [ADDRESS], однак наразі виїхала і вже тривалий час там не мешкає. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Кремінської міської ради Луганської області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності повноваженого представника у зв'язку із неможливістю явки останнього. Відповідачка в судове засідання повторно не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала, заперечень проти позову також не надала. У зв'язку із повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленої відповідачки, від якої не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності, причини неявки нею не повідомлялися, а також оскільки позивачка не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідачки на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена відповідна ухвала. Заслухавши позивачку та свідків, дослідивши матеріали справи, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, всебічно та об'єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази як окремо, так і в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка [PERSON], [INFO], яка мала дівоче прізвище [PERSON], 12 січня 2013 року уклала шлюб з [PERSON] і після його реєстрації взяла собі прізвище чоловіка, що підтверджується наданими позивачкою в судовому засіданні копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER] та свідоцтва про шлюб серії [NUMBER]. Згідно з договором купівлі-продажу від 06 вересня 2008 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Луганської області [PERSON], позивачка під своїм дівочим прізвищем [PERSON] придбала у громадянина Російської Федерації [PERSON] житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 548 кв.м. Зазначені обставини також підтверджуються витягом з Державного реєстру правочинів № 6472883 від 06.09.2008, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20794903 від 04.11.2008 та технічним паспортом на будинок (а.с. 6, 7, 8, 15-17). Як вбачається з домової книги на зазначений будинок, крім позивачки [PERSON], у ньому з 27.07.1977 також зареєстрована [PERSON], [INFO] При цьому у домовій книзі зазначено, що інформація про реєстрацію [PERSON] була перенесена зі старої домової книги 08.11.2008 (а.с. 9-14, 15-17). Відповідно до характеристики умов проживання [PERSON], [INFO], посвідченої 12.07.2017 підписами депутата міської ради [PERSON]. та секретаря міської ради [PERSON], позивачка є власником будинку за адресою: [ADDRESS] За вказаною адресою також зареєстрована [PERSON], яка з 2008 року проживає у Російській Федерації (а.с. 19). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що витратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цією особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що відповідачка не є власником жилого приміщення та з 2008 року не проживає в належному позивачці на праві приватної власності будинку № [ADDRESS] виїхала на постійне місце проживання до іншої країни, однак до цього часу значиться зареєстрованою у вказаному будинку, що позбавляє власника даного будинку на власний розсуд вільно розпоряджатися належною йому власністю, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням за вказаною адресою. На підставі викладеного,

Outcome: approved