Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Рівненського міськвиконкому про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем, у них народився син [PERSON] , [INFO] . Відповідач часто залишає домівку, не пояснюючи при цьому нічого і не даючи про себе знати, веде аморальний спосіб життя, не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його здоров`ям, розвитком, тощо. Позивачка створила всі необхідні умови для розвитку та повноцінного виховання сина, просить задовольнити позовні вимоги, розірвати шлюб та позбавити батьківських прав відповідача відносно його малолітнього сина [PERSON] . В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення, що підтверджують обгрунтування позовних вимог. Позивач додатково пояснила, що відповідач поводить себе в сім`ї агрессивно, знервовано, у нього часто виникають прояви безпричинного гніву до неї та дитини, а коли [PERSON] перебував у стані алкогольного сп`яніння, то вчиняв насильство до дитини, яке проявлялося у його побитті та агресії до неї. Відповідач не з`явився в судове засідання, про час і місце якого був повідомлений судом у встановленому порядку у відповідності до ч.7,8 ст.128 ЦПК України, тому згідно ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним винести заочне рішення по справі на підставні наявних доказів. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав, а також надала суду висновок Органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав, в частині позовних вимог щодо розірвання шлюбу просила вирішити на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на таке. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 21 грудня 2012 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1587, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 21.12.2012 року. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , його батьками в графі батько та мати значаться: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно [PERSON] , складеного комісією, як консультативно-дорадчим органом при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, яка вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] стосовно його малолітнього сина. Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не має бажання займатися вихованням та утриманням свого сина. У зв`язку з бездіяльністю, а саме не бажанням батька брати участь у вихованні та забезпечені матеріального благополуччя сина, вчинення насильства щодо нього створились умови, які шкодять інтересам малолітньої дитини. Являючись так званим батьком, він ніяким чином не покращує життя дитини, а тільки обтяжує його. Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Син завжди з острахом чекає повернення батька в сім`ю після його тривалих відлучок і не бажає проживати разом з батьком. Відповідно до положень статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. З оглянутого в судовому висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] №10072019 від 08-1093 вбачається, що малолітній [PERSON] з мамою та старшим братом проживає за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою створені достатні умови для виховання і розвитку дитини. Під час бесіди з працівниками служби у справах дітей малолітній [PERSON] пояснив, що нічого не знає про місце перебування свого тата. Хлопчик не сумує за батьком і не хоче, щоб він в подальшому проживав з ними. Зі слів дитини, тато не цікавиться його розвитком. Ніяких коштів на утримання дитини він не надає. За все платить і все купує [PERSON] мама. Малолітній не сумує за татом і не буде в подальшому за ним сумувати, бо він погано відноситься до дитини і до мами. Хлопчик повідомив, що тато часто був п`яним і сварився з ними вдома. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Всупереч вимогам ст. ст. 150 та 180 СК України, [PERSON] не виконував батьківські обов`язки щодо виховання та утримання дитини. Батько дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню [PERSON] , не проявляє щодо нього батьківської турботи та любові. Поведінка [PERSON] не відповідає вимогам сімейного законодавства та суперечить інтересам дитини. Отже, виходячи із вищевикладеного, у зв`язку з бездіяльністю, а саме не бажанням батька дитини брати участь у вихованні та забезпеченні матеріального благополуччя, створились умови, які шкодять інтересам дитини. Ухилення від виконання [PERSON] батьківських обов`язків є факт його свідомої поведінки, оскільки він має реальну можливість виконувати їх, але не вчиняє відповідних дій. У п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Приймаючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав [PERSON] , з метою забезпечення належного захисту дитини, суд приймає до уваги як доказ висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки такий ґрунтується на вимогах закону, є обґрунтованим, вмотивованим, переконливим та не викликає сумнівів у суду щодо викладених у ньому обставин, а також бере до уваги свідоме нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, та враховує всі докази в сукупності. Статтею 169 СК України передбачено право батьків на поновлення у батьківських правах, не позбавлений цієї можливості і відповідач, якщо змінить своє відношення до дитини, проявить турботу та піклування щодо доньки. Враховуючи викладене суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього [PERSON] . Щодо позовних вимог в частині розірвання шлюбу, то суд виходив з такого. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач спільного господарства не ведуть, та припинили сімейні відносини, шлюб існує формально, клопотань про надання часу на примирення до суду від сторін не надходило, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім`я розпалася та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Відповідно до ч.3 ст.109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: approved