Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 24.09.1997 року, актовий запис №1248, дітей [PERSON] та [PERSON] просила залишити на проживання з нею. Позивач подала до суду заяву, в якій просила завершувати розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного рішення суду не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 24 вересня 1997 року, виданого відділом РАГСу Івано-Франківського міськвиконкому, сторони зареєстрували шлюб 24.09.1997 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1248 (а.с.18). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], що посвідчується копією Свідоцтва про народження (а.с.3), [PERSON], [INFO], що посвідчується копією Свідоцтва про народження (а.с.4). В ході судового розгляду справи встановлено, що позивач з відповідачем останній період сімейні відносини не підтримують, постійно виникало в них непорозуміння, шлюб існує формально. Позивач зазначила про те, що їхні цінності та погляди на життя суттєво відрізняються. Згідно з ч. 2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. В ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України зазначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України). Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Позивач в позовній заяві проти надання часу для примирення заперечила, посилаючись на його недоцільність та неможливість їх примирення через фактичне небажання продовжувати сімейні відносини. Таким чином, оскільки встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, миритися вони не бажають, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. З огляду на викладене та з урахуванням положень ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Позивач просила про залишення їхніх неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проживати з нею. Однак, враховуючи положення ст. 160 СК України, яка передбачає, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою., суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про залишення на проживання із матір'ю неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], якій вже виповнилося 16 років, слід відмовити. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 104, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: partial