Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», Славутського міського відділення Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про стягнення коштів депозитного вкладу в розмірі 26700 грн. В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що 17 вересня 2004 року між Славутською філією АТ «Брокбізнесбанк» та її чоловіком [PERSON] було укладено договір банківського вкладу, відповідно до умов якого останній передав банку грошові кошти в сумі 53400 грн. строком на 12 місяців для зарахування на депозитний рахунок під 15,5% річних. 28 лютого 2013 року вона звернулася до Славутського міського відділення ПАТ «Брокбізнесбанк» з проханням повернути належну їй частину депозитного вкладу. Однак 07 березня 2013 року банк відмовив їй в цьому, направивши відповідного листа. Вважає таку відмову незаконною, оскільки відповідно до діючого законодавства кошти, внесені одним із подружжя на його особистий рахунок у банківську установу є об»єктом права спільної сумісної власності. Крім того, за зобов»язаннями одного із подружжя, стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності, виділену в натурі. Однак майно між нею та чоловіком не ділилося. Договори про його розподіл не укладалися. Договір майнової поруки, укладений 15 квітня 2005 року між [PERSON] та Славутською філією АТ «Брокбізнесбанк» не підпадає під визначення дрібного побутового. Нею не надавалася письмова згода на його укладення, тому він вважається не укладеним. Банк пред»явив вимогу до поручителя та списав кошти з депозитного рахунку після шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов»язання, тобто після закінчення строку дії поруки. Тому вважає,що кошти, внесені чоловіком на особистий рахунок до банківської установи є спільною сумісною власністю подружжя та просить стягнути на її користь 26700 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві та додатково пояснила, що спільно проживає разом із чоловіком [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 1981 року. Про те, що чоловік 17 вересня 2004 року в інтересах сім»ї уклав договір банківського вкладу їй було відомо. Три роки тому вона стала з»ясовувати за проценти по цьому вкладу і дізналася, що чоловік без її згоди уклав договір майнової поруки і банк списав ці кошти в рахунок погашення боргу [PERSON] Крім того, їй було відомо, що [PERSON] подав позов до банку та [PERSON] про повернення списаних коштів по депозиту. Представник позивачки [PERSON] підтримав позов з підстав, викладених у позовній заяві і додатково пояснив, що [PERSON] є вкладником ПАТ «Брокбізнесбанк», оскільки їй належить половина коштів банківського вкладу, тому на її вимоги не поширюється строк позовної давності відповідно до ст. 268 ч.1 п.2 ЦПК України. Відповідачі Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк», Славутське міське відділення Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» неодноразово належним чином повідомлені про день і час розгляду справи, однак представники в судове засідання не з»явилися та не повідомили про причини неявки. Тому суд за згодою позивачки та її представника вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. 14 січня 2015 року до суду надійшли письмові заперечення проти позову від представника позивача [PERSON], в яких він вважає вимоги позивачки не обґрунтованими, просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Так, судом встановлено, що 17 вересня 2004 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» в особі директора Славутської філії АБ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] укладено договір банківського вкладу, відповідно до якого вкладник передав банку грошові кошти в сумі 53400 грн. строком на 12 місяців по 16 вересня 2005 року з відсотковою ставкою 15,5% річних. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, і належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України (у попередній редакції) об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до-сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Згідно копії свідоцтва про одруження [NUMBER] від 01 серпня 1981 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 01 серпня 1981 року. Таким чином кошти в сумі 53400 грн., внесені [PERSON] на депозитний вклад 17 вересня 2004 року є спільною сумісною власністю подружжя. 15 квітня 2005 року між [PERSON] та Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» в особі директора Славутської філії АБ «Брокбізнесбанк» укладено договір майнової поруки, відповідно до якого поручитель зобов»язався перед кредитором відповідати за часткове виконання [PERSON] зобов»язань по кредитному договору від 15 квітня 2005 року депозитним вкладом. Однак відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] письмової згоди на укладення договору майнової поруки не давала. Відповідно до ч.1 ст.73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі, тому списання банком в рахунок погашення боргу [PERSON] належних позивачці коштів із депозитного вкладу [PERSON] суперечить вимогам закону. Однак відповідач заявив письмове клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та просив відмовити в задоволенні позову, про що подав письмову заяву. Позивачка та її представник вважають, що на спірні правовідносини у відповідності до ст.268 ч.1 п.2 ЦК України позовна давність не поширюється. Відповідно до ст.256,267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ст.268 ч.1 п.2 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку(фінансової установи) про видачу вкладу. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору, а клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Частиною першою ст.1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов»язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ч.2 ст.1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов»язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення. Аналізуючи викладене суд вважає, що [PERSON] не є клієнтом ПАТ «Брокбізнесбанк» та його вкладником, на подані нею позовні вимоги не поширюються норми цивільного законодавства, які регулюють правовідносини по договору банківського вкладу, а тому вимоги ст.268 ч.1 п.2 ЦК України в даному випадку не можуть бути застосовані. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюються тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об»єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Із пояснень позивачки вбачається, що вона зареєструвала шлюб та спільно проживає з [PERSON] з 01 серпня 1981 року. Їй було відомо, що чоловік звертався до суду з позовними вимогами до банку та [PERSON] про повернення депозитного вкладу, який був списаний банком, вона неодноразово отримувала повістки суду в цій справі. Із рішення Славутського міськрайсуду від 22 жовтня 2010 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Брокбізнесбанк» про повернення депозитного вкладу вбачається, що листом від 22.01.2010 року банк повідомляв [PERSON] про списання з його рахунку 54000 грн. депозитного вкладу та 5240 грн. 22 коп. відсотків по ньому на підставі договору поруки. Зазначене дає підстави вважати, що позивачка мала реальну та об»єктивну можливість дізнатися та довідалася про порушення своїх прав до кінця жовтня місяця 2010 року. Таким чином перебіг строку позовної давності до моменту звернення до суду з позовними вимогами (29 жовтня 2014 року)сплив. У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином суд вважає, що є передбачені законом підстави для відмови в задоволенні позову в зв»язку із спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed