Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зазначеними позовними вимогами в яких зазначила, що вона до 30.03.2012р. працювала у відповідача на посаді головного технолога. На час її звільнення відповідач не виплатив їй заробітну плату в повному обсязі в розмірі 17110,85 гривень, яку вона просить стягнуту з відповідача. В зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток в розмірі 2000 гривень. Посилаючись на те, що затримка у виплаті заробітної плати завдала моральної шкоди, яку просить стягнути з відповідача в розмірі 8000 гривень. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Відповідач до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був своєчасно та належним чином сповіщений, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, своєї думки щодо позову не висловив. Позивач згідно ст.. 224 ЦПК України, згоди на винесення заочного рішення не давала. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів ( постановляє заочне рішення). Тому суд ухвалив заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні письмові докази, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 01.04.2005р. працювала на посаді головного технолога заводу «Куліндоровський індустріальний концерн» у формі ТОВ. З даної посади була звільнена відповідно до наказу № 29-к від 30.03.2012 року за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Загальна заборгованість по заробітній платі у відповідача по справі перед позивачем на час її звільнення склала 17110 гривень 85 копійок. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Зазначені вище вимоги КЗпП України з боку відповідача не виконувались, в зв'язку з чим виникла заборгованість по заробітній платі перед позивачем в розмірі 17110,85 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи, що під час звільнення позивача по справі відповідачем не був проведений з нею розрахунок всіх належних сум, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги, в межах заявлених позовних вимог, в частині стягнення середнього заробітку за затримку виплати належних позивачці сум в розмірі 2000 гривень. Виходячи з того, що заробітна плата працівника є єдиним джерелом для влаштування свого життя та життя своєї родини, а відсутність грошових коштів на це, привело позивача до втрати нормальних життєвих зв'язків та докладання додаткових зусиль з її боку для організації свого життя, суд вважає, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 1000 гривень. З боку відповідача суду не надано жодного доказу, який би спростовував пред'явлені позовні вимоги. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 305,80 гривень. Відповідно до ч.2 ст.367 ЦПК України суд вважає можливим допустити негайно виконання рішення, оскільки не отримана заробітна плата є єдиним джерелом для життя позивача.

Outcome: partial