Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» та просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 20 березня 2015 року вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем по справі. 30 червня 2020 року трудовий договір, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін був розірваний. При цьому, при звільненні з нею не був проведений розрахунок в повному обсязі. На її звернення до адміністрації ТОВ «М-ЛИТ» їй було видано довідку № 275 від 16 листопада 2020 року про наявність заборгованості по виплаті заробітної плати станом на 10 листопада 2020 року в розмірі 7\~469 грн. 45 коп. Однак, з даною сумою заборгованості вона не згодна, оскільки, згідно копії розрахункового листа за червень 2020 року, в графі борг сума вказана інша, а саме: 20\~736 грн. 53 коп. На її неодноразові звернення вона отримала відповідь, що розмір заборгованості по сплаті заробітної плати за останній місяць позивачка не має права включати. На момент звернення до суду відповідачем дії щодо сплати заборгованості по заробітній платі не вчинялись. Таким чином, фактичний розмір заборгованості по виплаті заробітної плати становить 20\~736 грн. 53 коп. + 7\~469 грн. 45 коп. = 28\~205 грн. 98 коп., який і просить стягнути з відповідача на свою користь. Крім цього, просить суд стягнути з відповідача середній заробіток, який станом на 16 листопада 2020 року складає 12\~118 грн. 75 коп. на місяць, а тому сума, яка підлягає стягненню за період з 30 червня 2020 року по 30 жовтня 2020 року становить 57\~564 грн. 10 коп. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.15-16). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.\~ Відповідач ТОВ «М-ЛИТ», будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.18), своїм правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, скористався та 27 січня 2021 року подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого послався на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» в період з 18 серпня 2020 року по 01 грудня 2020 року з [PERSON] було проведено розрахунок з виплати заробітної плати в розмірі 20\~736 грн. 53 коп., а тому просять суд ухвалити законне та обґрунтоване рішення (а.с.20-24). Позивачка [PERSON] своїм правом на подання відповіді на відзив не скористалась, тому суд розглядає справу за наявними в матеріалах справи доказами. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожному гарантоване право подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1\~ст.6 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому, що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Також, згідно із положеннями статей\~55,\~124 Конституції України\~та статті\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Частиною 3 ст.12\~ЦПК України передбачено,\~що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1\~ст.81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Як встановлено судом, наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» від 20 березня 2015 року [PERSON] прийнято на посаду сортувальника ливарного цеху. Наказом № 110-к Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» від 30 червня 2020 року [PERSON] було звільнено з роботи, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін, з виплатою компенсації за невикористану щорічну основну відпустку в 45 календарних днів (а.с.9). Згідно довідки про заборгованість по заробітній платі Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» (а.с.7), заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 10 листопада 2020 року склала 7\~469 грн. 45 коп. При цьому, в матеріалах справи наявний розрахунковий лист, згідно якого вбачається, що борг підприємства становить 20\~736 грн. 53 коп., а тому посилання позивачки на ту обставину, що сума заборгованості в сукупності становить 28\~205 грн. 98 коп., з урахуванням довідки від 16 листопада 2020 року та розрахункового листа, є безпідставною, оскільки дана сума, яка зазначено довідці, була включена до розрахункового листа. Відповідно до виписки по рахунку [PERSON] , в період з 18 серпня 2020 року по 01 грудня 2020 року відповідачем здійснювалися відповідні перерахунки, згідно яких загальна сума виплат склала 20\~736 грн. 53 коп. (а.с.26-68). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстав для примусового стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі у розмірі 20\~736 грн. 53 коп. немає, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на її користь заробітної плати задоволенню не підлягають. В той же час, з Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» на користь [PERSON] слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі, з огляду на наступне. Статтею 43 Конституції України\~гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до\~ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою\~статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. За змістом\~статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117\~КЗпП України відповідальність. При розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми у день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною першою статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка, відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства. Середній заробіток працівника визначається, відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. У пункті 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. За змістом пункту 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої, згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці, згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивача було звільнено 30 червня 2020 року, остаточний розрахунок з позивачем проведений 01 грудня 2020 року. Згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» від 16 листопада 2020 року за № 276 (а.с.8), в квітні та травні (два повних місяці роботи перед звільненням) [PERSON] нарахована заробітна плата розмірі 12 118 грн. 75 коп. (1 630 грн. 33 коп. + 10\~488 грн. 42 коп.). В квітні та травні 2020 року було 24 робочих дні, тому, виходячи з положень пункту 8 Порядку № 100, середньоденна заробітна плата позивача складає 504 грн. 95 коп. (12 118 грн. 75 коп..: 24 робочих дні останніх два місяці роботи). Кількість робочих днів затримки нарахованої заробітної плати за період з 30 червня 2020 року по 30 листопада 2020 року (включно) становить 153 робочих днів, тому середній заробіток за час затримки нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні становить 77\~257 грн. 35 коп. (504 грн. 95 коп. х 153 днів затримки розрахунку). Проте враховуючи положення ч.1 ст.13 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 57\~564 грн. 10 коп., в межах заявлених позивачкою вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на підставі\~ст.141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позивач при пред`явленні позову був звільнений від сплати судового збору, на підставі ч.1\~ст.5 ЗУ «Про судовий збір». На виконання вимог\~ст.141 ЦПК України,\~суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial