Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що в провадженні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області перебувала справа №1306/7710/2012 за її позовом до [PERSON] та [PERSON] про розірвання договору доручення від 08.06.2012р. і стягнення грошових коштів, що становлять заборгованість за цим договором, відповідно до ст. ст. 638, 1000, 1003, 1007 Цивільного кодексу України. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014р. у зв'язку з невиконанням зобов'язань відповідачами і на підставі ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір доручення від 08.06.2012 розірвано, стягнуто з [PERSON] на користь заявника 133388,25 гривень заборгованості. Згідно з рішенням суд встановив, що між позивачем та відповідачем було укладено договір доручення від 08.06.2012р. на купівлю автомобіля за кордоном (Республіка Польша). Позивачка передала авансом відповідачу 12 500 Євро на купівлю автомобіля та 965 Доларів США на відшкодування витрат, пов'язаних із виконанням доручення, які залишились неповернуті позивачці. Відповідач зобов'язання за договором не виконав, кошти не повернув. Вважає, що з моменту розірвання договору (набранням рішення суду законної сили) договірні відносини між нею і відповідачем припинилися, отже, у відповідача перестали існувати передбачені договором підстави для збереження авансу, раніше нею виданого. Апеляційний суд, приймаючи рішення виходив із суми заборгованості за договором доручення (12500 Євро та 965 Доларів США) із розрахунку встановленого Національним банком України офіційного курсу Євро та Долара США до гривні на день пред'явлення позову (05.09.2012), а саме: 1005,40 грн. за 100 Євро та 799,30 грн. за 100 Доларів США, що відображається на офіційному сайті Національного банку України. Станом на 11.06.2015р. офіційний курс Євро та Долара США до гривні істотно зріс і становить відповідно 23,858841 грн. / Євро та 21,153330 грн. / Долар США, що відображається на офіційному сайті Національного банку України, що з урахуванням неоплаченого боржником боргу, позбавляє її в значній мірі того, на що вона розраховувала при прийнятті названого судового рішення: різниця між стягнутою за рішенням суду грошовою сумою в гривнях та грошовою сумою, яка підлягає сплаті їй боржником в гривнях, виходячи з курсу Євро та Долара до гривні на сьогодні, становить 185 260 грн. 22 коп., з розрахунку: сума авансу за договором доручення в Євро та Доларах США на день прийняття рішення = 133388,25 грн. (у тому числі 12500 Євро, що еквівалентно 125675,00 грн. (12500 Євро х 10.0540 грн.) за курсом НБУ станом на 05.09.2012р., та 965 дол. США, що еквівалентно 7713,25 грн. за офіційним курсом НБУ на 05.09.2012р. - 799.30 грн. за 100 дол. США); сума авансу за договором доручення в Євро та Доларах США на сьогодні = 318648 грн. 47 коп. (у тому числі в Євро = 298235 грн. 51 коп. (12500 Євро х 23,858841 за офіційним курсом НБУ на 11.06.2015) та в Доларах США = 20412 грн. 96 коп. (965 Доларів США х 21,153330 за офіційним курсом НБУ на 11.06.2015)]. Таким чином, вважає, що з моменту набрання законної сили рішення Апеляційного суду Львівської області від 20.01.2014 про розірвання договору доручення, внаслідок чого він був припинений (ч. 2 ст. 653 ЦК України), відповідач безпідставно зберігає передану йому нею суму авансу -7764,85 Євро (185 260,22 грн. / 23,858841 грн. = 7764,85 Євро) за офіційним курсом НБУ станом на 11.06.2015р. Тому ця сума є безпідставно збереженою відповідачем і на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України має бути повернена їй - відповідачем. При іншому підході на стороні відповідача мала б місце необгрунтована вигода. Одержувач коштів, ухиляючись від їх повернення незважаючи на відпадання підстави для утримання, повинен розглядатися як особа, яка безпідставно зберігає кошти, а тому просить стягнути вказану вище суму та проценти за користування грошовими коштами. Представник позивача, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві та з підстав викладених в письмовому поясненні, просить позов задоволити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] повторно не з»явився в судове засідання, хоч належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, про що свідчить розписка, яка мається при матеріалах справи. 09 липня 2015 року подав письмове заперечення на позовну заяву. Відповідно до ст. 157 ч.1 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Із аналізу дій відповідача можна зробити висновок про ненадання пріоритету участі в даній цивільній справі. Таке безвідповідальне ставлення відповідача до виконання своїх зобов'язань, які покладені на нього чинним процесуальним законодавством України, може бути наслідком безпідставного затягування розгляду справи судом, вищевказане свідчить про перешкоджання з боку відповідача вчиненню правосуддя. Оскільки згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про можливі причини неявки у судове засідання з наданням суду доказів поважності цих причин, відтак суд визнав неявку відповідача неповажною та вирішив провести судове засідання на підставі доказів, поданих до матеріалів позовної заяви. Вислухавши пояснення представника позивача, беручи до уваги письмове заперечення відповідача, в якому він висловив свою правову позицію щодо позову, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно зі статтями 3, 4, 11 ЦПК України, кожна особа має право у визначеному порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які суд захищає у спосіб, визначений законами України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у вітчизняному законодавстві України Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. З Цивільного кодексу України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч. 2 ст. 5 Господарського кодексу України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересів (ст.. 16 ЦКУ). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача у передбачених законом випадках, про визнання правочину недійсним, про визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності, або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, про визначення порядку володіння та користування спільним майном, про поділ спільного майна або виділ з нього частки, про виключення майна з опису, про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням права власності і подібне. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України до правомочностей власника належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Під правомочністю володіння розуміється передбачена законом (тобто юридично забезпечена) можливість мати (утримувати) у себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочності користування означають передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживанню. Правомочності розпорядження означають юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved