Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Казанківського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем по справі зареєстрували шлюб 12 серпня 2014 року, від даного шлюбу мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем на протязі останніх декількох років погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Відповідач нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи постійно виникають сварки, свідком яких стає дитина. Протягом тривалого часу відповідач взагалі самоусунувся від необхідності забезпечувати свою дитину та забезпечити йому належні умови проживання, харчування тощо, а тому, позивач просить шлюб, укладений між нею та відповідачем - розірвати та стягнути з відповідача аліменти на утримання спільної дитини у розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою суду від 20.08.2019 року провадження у справі відкрито, постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 05.09.2019 року, відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про надання сторонам строку для примирення терміном один місяць. Ухвалою суду від 05.09.2019 року, закрито підготовче судове провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена завчасно та належним чином, просила суд розглядати справу без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений завчасно та належним чином. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 12 серпня 2014 року між сторонами Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Казанківського районного управління юстиції у Миколаївській області було зареєстровано шлюб, про що 12 серпня 2014 року зроблено відповідний актовий запис за № 35, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , та який перебуває на утриманні позивача, що підтверджується довідкою Казанківської селищної ради від 19.08.2019 року № 622/03-15/01. На теперішній час фактично припинено подружнє життя між сторонами. Шлюб між ними носить формальний характер. Розірвання шлюбу відповідатиме дійсній волі та особистим інтересам позивача. На момент розгляду справи перешкоди для розірвання шлюбу, визначені ст.110 СК України, судом не встановлені. Майнового спору з приводу розподілу спільного майна та визначення місця проживання малолітньої дитини між сторонами на даний час немає. Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з даним позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, оскільки перебування їх у шлюбі не ґрунтується на принципі вільного волевиявлення, а за таких обставин позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, враховуючи викладене вище, те, що відповідач не має на утриманні інших дітей, стягнення до виконавчим документам не проводиться, суд вважає що позов в частині стягнення аліментів також є обґрунтований та підлягає задоволенню. Суд також враховує що відповідачем не надано до суду відзиву, не повідомлено будь - яких обставин, що мають істотне значення для вирішення питання щодо розміру аліментів. Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останньою судові витрати, у виді сплаченого судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп. за вимогу про розірвання шлюбу. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» у справах про стягнення аліментів позивачі під час розгляду справи звільняються від сплати судового збору. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп. в дохід держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved