Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства (далі Самбірське ВУВКГ) про стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 58 170 грн. 00 коп.; 10 000 грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди та зобов'язати провести перерахунок заробітної плати по відпускних, листках непрацездатності та компенсації за невикористану відпустку при звільненні з роботи за період з квітня 2010 року по 22 квітня 2014 року (день звільнення позивача з роботи) протягом одного місяця. Свої вимоги мотивує тим, що вона з 12 грудня 2000 р. по 22 квітня 2014 р. працювала в Самбірському ВУВКГ за договором на посаді юрисконсульта та юрисконсульта професіонала 1-ої категорії. Відповідач, в період з квітня 2010 по 22 квітня 2014 року, в порушення ст. 43 Конституції, ст. ст. 2, 96, 97 КЗпП України, ст. 6 Закону України «Про оплату праці», проводив нарахування заробітної плати із розрахунку нижче встановленої мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду, зокрема позивачу при встановленні місячного посадового окладу проводився розрахунок нижче законодавчо встановленої відповідними Законами України «Про державний бюджет» мінімальної заробітної плати. Крім того, позивачу Самбірським ВУВКГ не проводилося донарахування до мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду коефіцієнта співвідношення 1.2 до мінімальної тарифної ставки встановленої територіальною угодою між Львівською ОДА і об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 рр. Відповідно, позивач недоотримувала заробітну плату по лікарняних листках, відпускних. Вказані порушення законодавства про працю були виявлені територіальною державною інспекцією з питань праці у Львівській області Державної інспекції з питань праці України. Внаслідок таких неправомірних дій відповідача, вважає, що їй завдано моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві та письмовому відзиві на заперечення відповідача. Крім того пояснила, що внаслідок вказаних неправомірних дій відповідача вона пережила фізичні та душевні незручності, змушена була змінити спосіб життя, так як їй було важко, не вистачало грошей на ліки, на їжу, вимушена була позичати гроші, а також не змогла провести перерахунок пенсії, тобто їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює в розмірі 10 000 грн. 00 коп. Просила позов задовольнити. Представник відповідача Швець Д.Ю. позов не визнав та пояснив, що Самбірське ВУВКГ є підприємством по наданню послуг з водопостачання та водовідведення населенню та організаціям і установам м. Самбора. За період 2009-2014 р.р. фінансова-господарська діяльність підприємства була збитковою. Попри збитковість підприємства, середньомісячна заробітна плата, яка нараховувалась [PERSON], була значно вищою за розмір мінімальної заробітної плати у відповідний період, а тому були дотримані вимоги КЗпП України, Закону України «Про оплату праці». Крім того, зазначив, що первинна профспілкова організація Самбірського ВУВКГ не була зареєстрована як юридична особа, відповідно до вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (№ 045-XIV від 15 вересня 1999 року), і тому в період 2010-2014 рр. при укладенні колективного договору її діяльність, як сторони в договорі, не слід вважати законною, а тому Самбірське ВУВКГ дотримувалось державного регулювання оплати праці щодо позивача, заробітна плата якого була вищою за рівень мінімальної заробітної плати встановленої державою. Профспілка діє формально. Колективний договір в 2012 р. припинив дію і новий не приймався. Вважає, що моральна шкода позивачем не доведена. Просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази в справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч.1 ст.2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Частиною 3 ст.6 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Згідно з ч.3 ст.96 КЗпП України, формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про оплату праці», організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів. Як встановлено ч.2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Згідно із ч.4 ст.97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Судом встановлено, що [PERSON] з 24.07.2009 р. по 22.04.2014 року працювала на посаді юрисконсульта професіонала першої категорії Самбірського ВУВКГ, що підтверджується записами №22 від 01.08.2009 р. та №23 від 22.04.2014 р. в її трудовій книжці, а також наказом №46 від 22.04.32014 р., виданим Самбірським ВУВКГ. 15 квітня 2010 року на зборах трудового колективу Самбірського ВУВКГ був укладений за участю керівника ВУВКГ та погоджений головою профкому даного підприємства колективний договір на 2010-2012 рр. П.1 розділу «Оплата праці» колективного договору Самбірського ВУВКГ на 2010-2012 рр. встановлено здійснювати оплату праці робітників на основі тарифної системи: погодинних тарифних ставок згідно з Додатком 1 Тарифної частини Регіональної угоди. Місячних посадових окладів для керівників, професіоналів, фахівців, техніків усіх спеціальностей згідно Додатку 6 Тарифної частини Регіональної угоди. Згідно Додатку 6 Тарифної частини Територіальної угоди на 2010-2012 рр., місячні посадові оклади керівників, професіоналів, фахівців, розраховуються за наступною формулою : «мін.зарплата *1.2*Z(коефіцієнт співвідношення по галузях за видами робіт)*Х(коефіцієнт співвідношення по професії, посаді)». 30 жовтня 2012 року між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області укладена територіальна угода на 2012-2014 роки. Даними угодами визначені умови оплати праці працівників Самбірського ВУВКГ і працівників підприємств житлово-комунального господарства області та встановлені відповідні коефіцієнти співвідношень мінімальної тарифної ставки. Зміни до колективного договору Самбірського ВУВКГ в 2010-2012 роках не вносилось. Відповідач з квітня 2010 року при визначенні місячного посадового окладу робітника першого розряду проводив оплату заробітної плати позивачу з розрахунку нижче законодавчо-встановленої мінімальної заробітної плати, що вбачається із нарахованих сум, довідки про заробітну плату та розміру мінімальної заробітної плати встановленої Законами України «Про державний бюджет» на 2010-2014 рр. Крім того, позивачу не проводилось донарахування до мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду коефіцієнтної ставки визначеної територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 рр. Вказані обставини підтверджуються копіями колективного договору Самбірського ВУВКГ на 2010-2012 рр., територіальної угоди на 2012-2014 рр., довідками відповідача про заробітну плату позивача на займаній посаді, частково листами територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області № 02-1131/07, 02-3206/07, постановою головного державного інспектора праці територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області від 24.02.2014 р. про накладення адміністративного стягнення на [PERSON] - начальника Самбірського ВУВКГ, по ст. 188-6 КУпАП - штраф в розмірі 1003 грн. 00 коп., постановою судді Самбірського міськрайонного суду від 27.02.2014 р., якою [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, та на нього накладено адмінстягненя - штраф в розмірі 510 грн.00 коп. (згідно платіжних доручень - штрафи керівником Самбірського ВУВКГ оплачені), актом перевірки територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області від 20.01 - 22.01.2014 р. Доводи представника відповідача про неправомочність профспілкової організації Самбірського ВУВКГ через її нелегалізованість, суд вважає надуманими та необґрунтованими, так як листом Головного управління юстиції у Львівській області від 19 березня 2015 року підтверджується, що згідно інформації, наданої Реєстраційною службою Самбірського міськрайонного управління юстиції дана профспілка легалізована Самбірським міськрайонним управлінням юстиції 26 квітня 2000 року. Дані висновки суду не спростовують також твердження представника відповідача щодо позбавлення права на захист інтересів членів первинної профспілкової організації Самбірського ВУВКГ згідно постанови виконавчого комітету Львівської обласної організації профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України від 30 грудня 2013 року, оскільки позбавлення права на захист інтересів членів первинної профспілкової організації Самбірського ВУВКГ в жоден спосіб не припиняють легалізації самої первинної профспілкової організації Самбірського ВУВКГ, не зупиняють чи скасовують дію колективного договору Самбірського ВУВКГ на 2012-2014 рр. та територіальної угоди між Львівською ОДА і об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 рр. Крім того, вказана постанова виконавчого комітету Львівської обласної організації профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України від 30 грудня 2013 року навпаки підтверджує, що первинна профспілкова організація Самбірського ВУВКГ існує та здійснює свою діяльність легітимно. Також суд вважає безпідставним та не приймає до уваги твердження представника відповідача, щодо того, що Колективний договір в 2012 р. припинив дію і новий не приймався, оскільки воно суперечить вимогам ч.2 ст.17 КЗпП України, якою встановлено : «Після закінчення строку чинності колективний договір продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором», та п.п.1.5 абз.4 Колективного договору Самбірського ВУВКГ. Покликання на збитковість фінансово-господарської діяльності підприємства з 2009-2014 рік як підставу для відмови у позові, суд відхиляє, оскільки розмір заробітної плати в залежності від господарської діяльності Самбірського ВУВКГ враховувався при розробці та затвердженні колективного договору і встановленні умов оплати праці власником за погодженням з профспілковою організацією і жодних змін стосовно оплати праці в колективний договір не вносилось, тобто були відсутні правові підстави для невиконання вимог Закону щодо умов оплати праці визначених колективним договором та територіальною угодою. Враховуючи встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що відповідачем при нарахуванні заробітної плати позивачу в період з квітня 2010 року по 22 квітня 2014 року були грубо порушені вимоги ст. 43 Конституції України, ст.ст. 2, 95-97 КЗпП України, ст.ст.5, 6 Закону України «Про оплату праці», тому з відповідача, згідно умов оплати праці визначених колективним договором Самбірського ВУВКГ на 2010-2012 рр. та територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 роки, зареєстрованою в Міністерстві соціальної політики України 30 жовтня 2012 року за № 30 (посадовий оклад = мін. з/плата * 1,2 * Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузях та за видами робіт) * X (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді) (Додаток № 6 до Територіальної угоди), слід стягнути в користь позивача невиплачену заробітну плату, яка згідно розрахунку, наданого позивачем та дослідженого в судовому засіданні, за період з квітня 2010 року по 22 квітня 2014 року (день звільнення [PERSON] з роботи), становить 58 170 грн. 22 коп., а позов в цій частині задовольнити. Також, з огляду на встановлені обставини, підлягає задоволенню і вимога позивача щодо зобов'язання відповідача провести [PERSON] перерахунок заробітної плати по відпускних, листках непрацездатності та компенсації за невикористану відпустку при звільненні з роботи за період з квітня 2010 року по 22 квітня 2014 року (день звільнення з роботи) протягом одного місяця. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У відповідності з ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз'яснив Верховний суд України у п.9 постанови Пленуму від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової ) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За таких обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] було завдано моральну шкоду, так як порушення її законних прав призвело до фізичних та душевних незручностей, моральних страждань, зміни способу життя і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, заявлений позивачем розмір компенсації завданої моральної шкоди - 10 000 грн. 00 коп., суд вважає завищеним і, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи характер і глибину моральних страждань позивача та інші обставини, що мають істотне значення, прийшов до висновку, що з відповідача в користь позивача підлягає стягненню 5 000 грн. 00 коп. у відшкодування завданої моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп..

Outcome: partial