Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 27.08.2013 року між нею та [PERSON] укладено усний договір доручення щодо придбання відповідачем від її імені та за її рахунок житлової нерухомості (квартири) у ФРН за адресою: м. Герліц, 02826, вул. Помологіше Гартенштрасе 1. На виконання цього договору позивач видав [PERSON] довіреність, а гроші на придбання квартири передала через доньку відповідача [PERSON], про що є розписка. На численні вимоги повернути кошти або виконати зобовязання відповідач не реагує, у звязку з цим відповідач просить вимоги задовольнити та стягнути з відповідача 243\~000,00 грн., що є еквівалентом 10\~000,00 євро. В судовому засіданні позивач пояснила про обставини справи так, як викладено в позові. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи, оскільки згідно з ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, заяв про розгляд справи у його відсутності не надавав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~ Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. \~ Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. \~ При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. \~ Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. \~ Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ Відповідно до \~ ст. 212 ЦПК \~ \~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 27 серпня 2013 року [PERSON] довіреністю уповноважила [PERSON] укладати всі дозволені чинним законодавством Німеччини договори з придбання та користування майном позивача, яке знаходиться на території Німеччини: придбавати на її імя за ціну та на умовах на розсуд відповідача рухоме та нерухоме майно, земельні ділянки, тощо….(а.с.10). Матеріали справи також містять копію розписки, виданої на імя [PERSON], про отримання останньою коштів в загальній сумі 19\~000,00 доларів США від позивача, однак [PERSON] не є стороною по справі та позивачем не предявлено до неї жодної вимоги про повернення коштів (а.с.12). Судом не встановлено факту отримання відповідачем коштів, бо позивачем не надано доказів в підтвердження даної обставини, а видача довіреності на імя відповідача для придбання нерухомості не підтверджує отримання ним будь яких коштів. Навпаки, позивач зазначає, що передала кошти третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON], однак вимог про повернення нею коштів не заявляє. Документ, який міститься на а.с. 13 та який позивач вважає доказом того, що [PERSON] отримав грошові кошти, суд вважає неналежним та недопустимим доказом, оскільки не містить інформацію щодо предмету доказування. Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, так як вони не підтверджені жодним допустимим та належним доказом, у звязку з тим, що не встановлено факту отримання відповідачем коштів. Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що відповідач отримав кошти від позивача. Зазначених обставин позивач не довів, чим не виконав вимог ст. 10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, відсутні і підстави для стягнення з відповідача на його користь судових витрат у справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed