Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що [PERSON] є матірю позивача. 7 вересня 2005 року між батьками позивача було розірвано шлюб. Після розірвання шлюбу позивач залишилася проживати з матірю та батько сплачував аліменти на її утримання. В 2009 році відповідач зареєструвала шлюб з [PERSON] та в неї народилася ще одна дитина та вона почала її ігнорувати, принижувати, ображати, виганяти з дому. В 2011 році позивач була змушена перейти проживати до батька [PERSON]. З того часу позивач проживає разом з батьком, дідусем та бабусею та знаходиться на повному їхньому утриманні. [PERSON] ніякої матеріальної допомоги та моральної підтримки не надає. Мати самоусунулась від виконання своїх батьківських обовязків, а тому її необхідно позбавити батьківських прав. На підставі вищевикладеного, позивач просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] щодо неї, [PERSON]; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти у розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила суд задовольнити заявлені вимоги, суду пояснила, що останні 6 років вона не проживає з матірю. Мати її постійно принижує. Ставлення матері до неї змінилося після того, як вона вийшла заміж. Не хоче слухати від неї образи, тому вважає, що її потрібно позбавити батьківських прав. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, проти задоволення позовних вимог заперечувала, суду пояснила, що, на її думку, не має жодних підстав для позбавлення її батьківських прав. Вважає, що проти неї доньку налаштував батько та дідусь з бабусею, з якими вона проживає. Дійсно вона не має можливості утримувати доньку, але кошти надає по можливості. Після того як вона вийшла заміж та народила дитину, донька сама вирішила перейти жити до батька, коли їй було 11 років, тому що там їй було краще, оскільки її там краще забезпечували матеріально. Вони продовжували спілкуватися, донька до неї приходила. [PERSON] не дозволяв їм зустрічатися, тому вони спілкувалися телефоном. Останній місяць вони не спілкуються взагалі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Верхівцевської міської ради в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи без її участі. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 28 червня 1999 року народилася [PERSON], батьками якої згідно зі свідоцтвом про народження є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). В 2005 році шлюб між батьками [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.12). Після розірвання шлюбу [PERSON] залишилася проживати з матірю [PERSON], що в судовому засіданні сторони визнали, а тому ця обставина не підлягає доказуванню. В подальшому [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та 10 червня 2011 року в них народилася дитина [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.26). В 2011 році, в 11 років, [PERSON] перейшла жити до батька за адресою: вул..Центральна, 116 м.Верхівцеве, 116 і з того часу там проживає, що не заперечувала відповідач в судовому засіданні, підтверджується показаннями свідка [PERSON], який показав, що є батьком [PERSON] та донька сама вирішила проживати разом з ним та останні 5 років проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні, а також письмовими доказами, зокрема, актом обстеження депутата Верхівцевської міської ради № 138 від 4 жовтня 2016 року (а.с.9), довідками Верхівцевської міської ради від 21 липня 2015 року та 7 жовтня 2016 року, згідно з якими [PERSON] проживає з [PERSON] та не проживає з матірю (а.с.10-11). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобовязані турбуватися про стан здоровя дитини, її фізичний та духовний розвиток. Статтею 51 Конституції України на батьків покладено обовязки утримувати дітей до досягнення повноліття. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обовязків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, в тому числі, сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що [PERSON] дійсно з 2011 року не проживає разом з матірю, [PERSON], проте змінила вона своє місце проживання за власним бажанням. При цьому, суд приймає до уваги положення ч.ч. 2, 3 ст. 160 Сімейного кодексу України, згідно з якими місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, а з чотирнадцяти років визначається самою дитиною. Враховуючи те, що спору про місце проживання дитини між батьками не було, принаймі доказів існування такого спору сторонами суду не надано (звернення до органу опіки та піклування або до суду), суд приходить до висновку, що [PERSON] сама визначила своє місце проживання разом з батьком. Доказів про неможливість проживання разом з матірю, зокрема відсутність матеріально-побутових умов для проживання дитини, зловживання нею спиртними або наркотичними засобами, аморальної поведінки суду не надано. Суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що підставою для позбавлення відповідача батьківських прав є невиконання нею обовязку по утриманню позивача. З пояснень сторін та показань свідка [PERSON] видно, що домовленості про сплату аліментів між батьками або ж дитиною не було та не має. Проте спір щодо утримання дитини виник лише зараз, коли позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідача. А тому в цьому випадку, на думку суду, не має підстав вважати, що відповідач ухилялася від обовязку утримувати дитину. Окрім того відповідач пояснила, що надавала донці гроші, а позивач не надала жодних заперечень проти цього. Слід зазначити, що позбавлення батьківських прав це фактично відповідальність за протиправну винну поведінку матері або батька. Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України саме на сторони покладається обовязок доказування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Разом з тим, позивачем не надано жодних переконливих доказів на підтвердження ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обовязків. При цьому, слід звернути увагу, що до 11 років [PERSON] проживала разом з матірю, яка займалася її вихованням та утримувала її, доказів про неналежне виконання нею батьківських обовязків на той час також не надано. Взаємне непорозуміння, яке має місце між сторонами, на думку суду, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав [PERSON] Також слід зупинитися на тому, що позбавлення батьківських прав це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, проте позивач навіть не змогла пояснити в судовому засіданні, навіщо вона звернулася до суду з такими вимогами, окрім того, що вона не бажає спілкуватися з матірю. Органі опіки та піклування в особі виконавчого комітету Верхівцевської міської ради своїм рішенням № 156 від 15 грудня 2016 року також дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її неповнолітньої доньки [PERSON] На підставі вищевикладеного, враховуючи встановлені обставини, суд не бачить правових підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її неповнолітньої доньки [PERSON], а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог позивача про стягнення аліментів, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оскільки відповідач є матірю неповнолітньої дитини, домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини не має, суд вважає позовні вимоги про стягнення аліментів законними та обґрунтованими. При визначенні розміру аліментів у відповідності до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище сторін, зокрема те, що на утриманні відповідача є ще одна дитини, той факт, що дитина потребує утримання, а також участь батька в утриманні доньки, з яким вона проживає. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 183 Сімейного кодексу України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню аліменти у виді частки від її заробітку (доходу). також при визначенні розміру частки заробітку відповідача, яка підлягає стягненню як аліменти, суд приймає до уваги розмір заробітної плати. яку отримує відповідач згідно з довідкою про доходи від 16 листопада 2016 року (а.с.27) близько 3000 грн., а також розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», який становить 1860 грн., який на думку суду повинні забезпечувати двоє батьків, а не лише батько, з якою проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд приймає до уваги, що згідно з п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~\~ позивача було звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду з вимогами про стягнення аліментів, тому\~\~відповідно до ч. 3 ст. 88\~\~Цивільного процесуального кодексу України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, виходячи з розміру ставок судового збору як за вимоги майнового характеру. Судові витрати, понесені позивачем, а саме сплачений нею судовий збір, відшкодуванню не підлягає,оскільки в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав їй відмовлено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial