Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона працювала директором Рожищенської районної аптеки № 6. 15.05.2015 року її було звільнено на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з системним невиконанням без поважних причин, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Зазначила, що відповідач не провів з нею повного розрахунку та не виплатив їй заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, вихідної допомоги. З урахуванням положень ст. 117 КЗпП України відповідач зобов'язаний сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. З урахуванням вищевикладеного позивач просила стягнути на її користь з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 01.08.2014 року по 15.05.2015 року у розмірі 13758,73 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмір 6396,70 грн., 3919,02 грн. вихідної допомоги та середній заробіток за час затримки з 19.05.2015 року по 31.09.2016 року в сумі 40329,30. У звязку з чим змінити дату звільнення, про що внести запис до трудової книжки. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, дала пояснення щодо заявлених вимог та просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] щодо задоволення позову заперечила, вказуючи на те, що заявлені позивачем вимоги є безпідставними, такими, що не підтверджуються належними доказами. Розрахунок сум зроблений позивачем з врахуванням заробітної плати в розмірі 100 % посадового окладу, тоді як остання згідно наказу директора Аптеки № 6 від 01.05.2014 року за № 2 працювала на 0,3 тарифної ставки. Крім того, позивач не виходила на роботу, про що складалися відповідні акти та заробітна плата не нараховувалась. Ліквідаційна комісія неодноразово зобовязувала головного бухгалтера та директора ЦРА № 6 організувати роботу та провести розрахунок належних до сплати сум при звільненні працівників та подати табелі обліку робочого часу. Покликаючись на те, що невиплата позивачу при її звільненні належних їй сум у встановлені законом строки відбулась не з їхньої вини, оскільки самостійно зробити такі нарахування ліквідаційна комісія не могла через відсутність первинних бухгалтерських документів, якими б підтверджувались або спростовувались твердження позивача щодо наявності заборгованості по заробітній платі та факту невикористання щорічної відпустки протягом зазначеного періоду перебування в трудових відносинах з підприємством, тому в задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та зібрані докази суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] згідно наказу керуючого ЦРА № 6 м. Рожище № 6 від 18.12.2014 року працювала на посаді директора ЦРА №6. Рішенням Рожищенської районної ради Волинської області від 15.05.2015 року за № 44/3 була звільнена з посади директора Центральної районної аптеки №6 Рожищенського району Волинської області у звязку з систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором (п.3 ст.40 КЗпП України) (т.1 а.с.15, 52). Про проведення розрахунку та розмір сум, належних їй від підприємства, повідомлена не була. Зазначені кошти не були виплачені позивачу ні у день звільнення, ні в день отримання трудової книжки. Про що також не заперечується стороною відповідача. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачене ст. 117 КЗпП України відповідальність. Вирішуючи позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі суд враховує наступне. Згідно наказу директора аптеки №6 від 01.05.2014 року за № 2 [PERSON] переведена на 0,3 тарифної ставки. Наказом № 6 від 18.12.2014 року голови ліквідаційної комісії Центральної районної аптеки № 6 Рожищенського району Волинської області затверджено графік роботи працівників КП «Центральна районна аптека № 6 Рожищенського району Волинської області», відповідно до якого директору [PERSON] встановлено робочі дні (понеділок - пятниця) з визначенням робочого часу з 9.00 до 11.25 години та визначено місце роботи за місцем знаходження ліквідаційної комісії. Згідно Податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичної особи Центральною районною аптекою № 6 (т.2 а.с.86-92. ) за І-IV квартали 2014 року та І квартал 2015 року заробітна плата, нарахована позивачу [PERSON] за 2014 рік, виплачена. Заробітна плата за І-й квартал 2015 року, нарахована в сумі 2192,40 грн., є не виплаченою. Для визначення розміру невиплаченої заробітної плати суд враховує період з січня 2015 року по березень 2015 року з врахуванням наступних обставин. З наданих до суду Рожищенським відділенням Луцької ОДПІ ГУ ДФС України у Волинській області відомостей про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам за 2014-2015 роки (Звіт про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування КП «Центральна районна аптека № 6 Рожищенського району Волинської області») встановлено, що заробітна плата [PERSON] в січні березні 2015 року становила відповідно - 730,80 грн., 730,80, 730,80 грн. (т.2 а.с.136-139). Разом з тим, суд також враховує акт позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Центральна районна аптека № 6 Рожищенського району Волинської області» від 12.06.2015 року № 720-14, проведеної Ківерцівською міжрайонною державною фінансовою інспекцією, відповідно до якого встановлено порушення ст. 1 Закону України «Про оплату праці», а саме нарахування заробітної плати за дні, коли працівники були відсутні на роботі, внаслідок чого зайво нараховано заробітної плати в грудні 2014 року та березні 2015 року. Відповідно до актів про відсутність на роботі [PERSON] була відсутня на роботі 17, 18, 19, 22, 23, 24 грудня 2014 року, 30-31 березня 2015 року та 1-3, 6-10, 14, 15 квітня 2015 року. Відповідно до графіку роботи позивача остання повинна була відпрацювати в березні 2015 року 21 робочий день. Фактично відпрацьовано 19 робочих днів. Враховуючи середньоденну заробітну плату, яка становить 34,80 грн. (730,80:21=34,80), фактично відпрацьований час (19 днів), заробітна плата за березень місяць 2015 року склала 661,20 грн. Оскільки позивач в квітні-травні 2015 року не працювала, що стверджується актами про відсутність на роботі, підстав для нарахування заробітної плати за квітень-травень 2015 року немає. Суд не приймає до уваги як доказ надану позивачем довідку Центральної районної аптеки №6 Рожищенського району від 23.04.2015 року за № 3 про заборгованість по заробітній платі, оскільки вона суперечить встановленим у справі обставинам, а також не підтверджує розмір заявлених позивачем вимог, та приходить до висновку про те, що сума заборгованої заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 2122,80 грн. (730,80+730,80+661,20). В силу ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Аналогічна норма міститься в ст. 24 ЗУ «Про відпустки». У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Робота на умовах неповного робочого дня чи неповної робочої неділі не тягне за собою скорочення тривалості щорічної відпустки працівника чи ненадання йому інших додаткових відпусток. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується при наданні працівникам відпусток. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передають місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. З дослідженої в судовому засіданні книги наказів по КП «Центральна районна аптека № 6 Рожищенського району Волинської області» встановлено, що позивачу [PERSON] наказом № 71 від 12.09.2011 року надавалась відпустка з 12.09.2011 по 05.10.2011 року за період з 07.10.2007 року по 07.10.2008 року. Той факт, що протягом наступного часу роботи в Аптеці № 6 позивачу відпустка не надавалась, стверджується наданими до суду Рожищенським відділенням Луцької ОДПІ ГУ ДФС України у Волинській області відомостями про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам за 2011-2015 роки ( Звіти про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування КП «Центральна районна аптека № 6 Рожищенського району Волинської області»), де за кодом «10» типу нарахувань вказується нарахована сума заробітку за дні відпустки (Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України 14.04.2015 р. №435, зареєстрований Мінюстом України 23.04.2015р. №460/26905), з яких встановлено відсутність такого типу нарахувань у застрахованої особи [PERSON] Кількість днів невикористаної відпуски позивача становить 2008 рік 5 календарних днів, 2009 рік 24 календарні дні, 2010 рік 24 календарних дні, 2011 рік 24 календарних дні, 2012 рік 24 календарних дні, 2013 рік 24 календарних дні, 2014 рік 24 календарних дні, 2015 рік 6 календарних днів, тобто всього 155 календарних днів. Відповідно до відомостей про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам за квітень 2014 року березень 2015 року розмір заробітної плати [PERSON] за останні 12 місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або компенсації за невикористані дні відпустки з врахуванням сум заробітної плати, визначених судом за грудень 2014, березень 2015 року, склав 8070,81 грн. Середньоденна заробітна плата при цьому становить 23 грн. 88 коп. ( 8070,81:338 днів). З врахуванням числа днів невикористаної щорічної відпустки (120днів) розмір компенсації за невикористані дні щорічної відпустки складає 3701,40 грн. (23,88*155). В силу ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених, зокрема п. 1 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Однак в судовому засіданні та з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звільнена згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України (у звязку з систематичним невиконанням без причин обовязків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку), тому дана виплата її не здійснюється. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 60 цього Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Отже, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Разом із тим ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Випадок трактується як обставина, яку не можна передбачити, а тому й запобігти в певній ситуації. Ознаки непереборної сили наведено у п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Частинами 1, 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України відповідач не надав суду переконливих доказів відсутності своєї вини в несвоєчасному розрахунку з позивачем Суд не приймає до уваги покликання представника відповідача на те, що невиплата позивачу при її звільненні належних їй сум відбулась не з їхньої вини, через відсутність первинних бухгалтерських документів, які були 03.12.2014 року вилучені головним бухгалтером ЦРА №6 [PERSON] для проведення позапланової перевірки Управлінням пенсійного фонду та не повернуті, оскільки по закінченню даної перевірки, яка проводилась за участі голови ліквідаційної комісії та головного бухгалтера, що підтверджується їх підписами в акті (акт від 08.12.2014 року), проводилась позапланова ревізія Ківерцівською міжрайонною державною фінансовою інспекцією окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Центральна районна аптека № 6 Рожищенського району Волинської області» (акт від 12.06.2015 року № 720-14), де, в тому числі, на підставі первинних бухгалтерських документів перевірялось нарахування та виплата заробітної плати. Акт підписаний головою ліквідаційної комісії. Згідно наказу голови ліквідаційної комісії Центральної районної аптеки № 6 Рожищенського району Волинської області № 6 від 18.12.2014 року затверджено графік роботи працівників КП «Центральна районна аптека № 6 Рожищенського району Волинської області», відповідно до якого позивачу [PERSON] було встановлено пятиденний робочий тиждень з визначенням робочого часу з 9.00 до 11.35 години Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в Постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14, механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Зазначені вимоги Постанови та висновки Верховного Суду України враховуються судом при ухвалені оскаржуваного рішення про стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при її звільненні. Затримка розрахунку [PERSON] розпочалася 16.05.2015 року (наступний день після її звільнення) і закінчилася 13.12.2017 року (день постановлення рішення судом першої інстанції), тобто становила 648 робочих днів. Тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає 22550,40грн. (34,80 х 648). Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Враховуючи, що спір щодо належних позивачу сум вирішений судом на користь позивача частково, а саме, звертаючись до суду позивач просила стягнути на її користь заробітну плату за період з 01.08.2014 року по 15.05.2015 року у розмірі 13758,73 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмір 6396,70 грн. та 3919,02 грн. вихідної допомоги, що в загальному складає 24074,45 грн., проте, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в розмірі 5824,20 грн., в тому числі 2122,80 грн. заборгованої заробітної плати, 3701,40 грн. компенсації за невикористану відпустку, що становить 24,2 відсотків заявлених позовних вимог, та 25,8 відсотка суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає необхідним відповідно до частини 2 ст. 117 КЗпП України визначити суму середнього заробітку за час затримки позивачу розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню на користь позивача, в сумі 5457,20 грн. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у абз.5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Суд також вважає безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення вимоги позивача в частині зобовязання відповідача видати наказ про новий день звільнення та внести відповідний запис до трудової книжки, як такі, що не передбачені діючими нормами трудового законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. З врахуванням того, що позов [PERSON] задоволено частково, стягненню з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір в сумі 640 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду при присудженні працівникові виплати заробітної плати.

Outcome: approved