Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Гощанського районного суду Рівненської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Ухвалою суду від 23.02.2016 було залучено до участі у справі приватного нотаріуса Гощанського районного нотаріального округу [PERSON] Позивачка посилається на те, що 29 жовтня 2014 року [PERSON] уклала зі своєю дочкою - [PERSON] договори дарування, що посвідчують факт дарування першою другій 1) земельної ділянки по вул.Л. Українки,6 в смт.Гоща площею 0,1146 га, кадастровий номер 5621255100:01:001:0130, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, вартістю 43 595, 53 грн.; - 2) розміщеного на цій земельній ділянці житлового будинку загальною площею 94,3 кв.м., житловою - 58,9кв.м., із надвірними будівлями, вартість яких разом із будинком визначена в сумі 138.100,00 грн. Позивачка є рідною дочкою [PERSON] та рідною сестрою [PERSON] Про укладення ними договорів дарування взнала випадково, позаяк за домовленістю із ними право власності на земельну ділянку та домоволодіння після смерті батька у 1988 році було оформлене лише на матір, і остання, оформивши таке право, зразу ж заповіла його у рівних частинах дочкам, про що їх повідомила. Позивачка та відповідачка-2, як сестри, домовились між собою, що друга сплатить першій половину вартості всього майна, після чого вправі буде оформити особисте право власності на все майно. Після ж укладення договорів дарування сестра позивачки - [PERSON] уникає пояснень з приводу їх укладення, а мати позивачки - [PERSON] пояснює, що в момент підписання договорів дарування вона вважала, що дарує [PERSON] лише половину належного їй майна. Тобто, позивачка є особою, інтереси якої порушені укладанням договорів дарування, а самі договори дарування в момент їх укладення є оспорюваними відповідно до вимог ч.3 ст.203 та відповідно до вимог частин 1 та 3 ст.215 ЦК України. Недійсними ці договори є і із підстави, передбаченої ч.1 ст.203 ЦК України - через невідповідність їх вимогам закону. Зокрема, пунктом 5 Договору дарування житлового будинку (р.№277) зазначено, що дарувальник підтверджує відсутність недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання будинку за призначенням. Однак п.4 договору зазначено, що ринкова ціна дарунка станом на 20 жовтня 2014 року складає 138.100,00 грн., тоді коли в п.1.3. іпотечного договору №0153 від 15.07.2010 р., на підставі якого цей же будинок забезпечував кредит [PERSON], його ринкова вартість складала 372 684.00 грн. Тобто, дійсна вартість будинку як предмета дарування значно занижена, що є порушенням законодавства про оцінку майна. Окрім того, договори дарування в момент їх укладення були спрямовані на незаконне заволодіння відповідачкою-2 1/2 майна відповідачки-1, у звязку із чим такі договори порушують публічний порядок, тобто являються нікчемними на підставі ч.2 ст.228 ЦК України. Чинне законодавство не передбачає визнання договорів нікчемними, однак передбачає право особи звернутись до суду із позовом про встановлення їх нікчемності, тобто про встановлення підстави їх нікчемності. Позаяк нікчемність договору - це недійсність в силу закону, а закон стосується всіх, то із позовом про встановлення нікчемності договорів вправі звернутись будь-яка особа безвідносно до факту порушення її прав чи інтересів. Позивачка просить визнати недійсними : - нотаріально посвідчений 29 жовтня 2014 року договір дарування домоволодіння по вул. Л.Українки,36 в смт. Гоща, вартістю 138.100,00 грн., укладений під № 277 [PERSON] на користь [PERSON]; - нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки, площею 0,1146га, вартістю 43595,53 грн., кадастровий номер 5621255100:01:001:0130 по вул.Л.Українки, 36 в смт. Гоща, укладений під №276 [PERSON] на користь [PERSON] в частині 1/2 права власності на домоволодіння та земельну ділянку, встановити нікчемність цих же договорів із підстави порушення ними публічного порядку. В судовому засіданні позивачка позов підтримала повністю з підстав, викладених у ньому, просила його задовольнити, суду пояснила, що з відповідачами існувала домовленість про поділ спадкового майна після смерті батька порівну між двома дочками, відповідачі уклали договір без її відома, тому є підстави для його задоволення. В судовому засіданні представник позивачки адвокат [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених в ньому, просить його задовольнити. Вказав, що спір між позивачкою та відповідачами випливає із їх домовленості між собою як матері та дочок щодо поділу спадкового майна, яке залишилось після смерті у 1995 році [PERSON] - їх чоловіка та батька відповідно. Згідно із цією домовленістю обидві дочки не подали заяви про прийняття спадщини, домовившись, що успадкують її в майбутньому в рівних частинах від матері. У звязку із цим на їхню матір - [PERSON] у 2002 році було оформлене право на спадщину, а у 2010 році - право власності на спадкове майно будинок та на земельну ділянку під ним по вул. Л. Українки, 36 у смт.Гоща. У 2007 році позивачка та відповідачі досягли нової угоди: про вселення [PERSON] в будинок матері для постійного проживання та догляду за матірю та про компенсацію нею половини вартості цього будинку позивачці після продажу відповідачкою належного їй будинку в с.Симонів Гощанського району. Між тим, [PERSON], продавши у 2013 році свій будинок в с.Симонів Гощанського району, вартості половини будинку позивачці не компенсувала, а, навпаки, спонукала матір укласти 29.10.14 р. договори дарування їй будинку та земельної ділянки під ним по вул.Л.Україки, 36 у смт. Гощі, оцінивши будинок на суму 138.000.00грн. Про вчинення договорів дарування позивачка взнала у вербну неділю 2015 року. Встановлені судом обставини свідчать про те, що [PERSON] із часу вселення в будинок матері спонукала її до переоформлення на себе прав на будинок та земельну ділянку, у 2007 роцішляхом укладеннян заповіту із визначенням її спадкоємицею 2/3 всього майна через взяття нею на себе зобовязання довічного утримання матері; -у 2012 роцішляхом укладення заповіту на свою користь повністю - як гарантію здійснення реконструкції будинк, - у 2014 роцішляхом укладення договорів дарування земельної ділянки та вже реконструйованого за її кошт будинку- як гарантію незмінності свого права на домоволодіння в цілому та для унеможливлення передати матірю частину будинку у спадок позивачці. Обставини свідчать також про відсутність волі у [PERSON] подарувати будинок та земельну ділянку [PERSON] відповідно до вимог ч.3 ст.203 та ст. 717 ЦК України, що зокрема підтверджується такими обставинами, як вік [PERSON], її стан здоровя та потребу у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у [PERSON] подарованого нею будинку як єдиного житла до сьогодні; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами - така передача фактично не відбулася. [PERSON] продовжує проживати у подарованому нею будинку після укладення договорів дарування. Обдарована також проживає в іншому будинку із здійсненням по відношенню до дарувальника функцій довічного утримання, що є предметом іншого договору, відмінного від договору дарування. Разом ці обставини свідчать про укладення [PERSON] договорів дарування земельної ділянки та будинку під впливом помилки, що є підставою для визнання договорів дарування недійсними в момент укладення на підставі ч.1 ст.229, ст.203 та ст.717 ЦК України. Тому просить позов задовольнити. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] заперечувала щодо задоволення позову, позовні вимоги не визнала повністю, просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позиція її матері є добровільною, договір укладався без будь-якого тиску на матір, тому підстав для задоволення позову немає. Домовленості про розподіл спадкового майна не було, матір була ініціатором укладання даного договору. Вона сказала, що якщо зробить ремонт в будинку вона оформить на неї договір дарування. Мати і зараз живе в даному будинку, жодних конфліктів у неї з матірю не виникає. При укладанні договору дарування нотаріус все детально пояснила, які можливо укласти договори, які наслідки укладання договорів. Позиція матері була добровільною. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат [PERSON] заперечував щодо задоволення позову, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення, оскільки [PERSON] набула право власності на будинок та земельну ділянку правомірно, дочки померлого заяв про прийняття спадщини не писали, [PERSON] має право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, волевиявлення [PERSON] є добровільним, договір укладено в передбаченому законом порядку та формі, договір посвідчено нотаріусом, при цьому було перевірено дієздатність осіб, які його укладали, крім того, [PERSON] склала заповіт саме на користь [PERSON], що також підтверджує її волевиявлення. Укладання іпотечного договору та занижена вартість майна не має суттєвого значення при укладанні договору дарування, та не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним. Позиція узгоджена з довірителем, в задоволенні позову просить відмовити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала суду письмову заяву від 01.12.2015, в якій просить в задоволенні позову відмовити. Приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявилася, направила на адресу суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, зазначила, що нею було посвідчено договір дарування 29.10.2014 за реєстровим № 277, в якому сторонам було розяснено про відповідальність та наслідки укладання договору дарування. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є рідним сином позивачки, за законом 1/3 частина спадщини після смерті діда мала належати його матері, про що баба та тітка домовились. Бабі 79 років, має поганий стан здоровя, сама проживати не може, потребує догляду. При укладанні заповітів та договору дарування він присутній не був. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є рідною дочкою позивачки. Коли дід помер, 1/3 частина майна після його смерті мала належати матері, по 1/3 тітці та бабі. Коли раніше були в гостях у баби, та говорила, що бажає, щоб 1/3 частину оформила на себе її матір. Іншого житла баба не має. При укладанні договору дарування вона присутня не була. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, оцінюючи докази, досліджені в судовому засіданні, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідачка по справі [PERSON] була власником житлового будинку з надвірними будівлями в смт. Гоща по вул. Л. Українки, 36 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого чоловіка [PERSON], ВМТ № 668780, та зареєструвала на себе вказане майно згідно витягу № 26718112 від 15.07.2010, а також виготовила технічний паспорт на даний будинок. Позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] є рідними сестрами та дочками відповідачки [PERSON], родинні стосунки підтверджуються свідоцтвом про народження ЯЭ № 556568 від 11.11.1955, свідоцтвом про укладення шлюбу І-ГЮ № 324144 від 07.05.1977, дану обставину сторони підтвердили в судовому засіданні. 09.08.2007 [PERSON] склала заповіт, яким призначила спадкоємцями всього майна, в тому числі будинку: - 1/3 частина [PERSON]; 2/3 частини [PERSON]. 19.07.2012 [PERSON] склала інший заповіт, яким все своє майно, в тому числі житловий будинок в смт. Гоща по вул. Л. Українки, 36, земельні ділянки, заповіла для [PERSON]. 29.10.2014 [PERSON] уклала договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], згідно якого [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями в смт. Гоща по вул. Л. Українки, 36 подарувала для [PERSON] відповідачці по справі, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.07.2015 № 41574881. 29.10.2014 [PERSON] уклала договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], згідно якого [PERSON] земельну ділянку площею 0,1146 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в смт. Гоща по вул. Л. Українки, 36, кадастровий номер 5621255100:01:001:0130, подарувала для [PERSON] відповідачці по справі, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.07.2015 № 41575694. 15.07.2010 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, предметом якого були дана земельна ділянка та житловий будинок. Стороною позивача було заявлено клопотання про призначення судово-будівельної технічної експертизи, від проведення якої сторона позивача в подальшому відмовилася. Згідно відповіді Гощанської ЦРЛ № 1388/01-11 від 23.10.2015, [PERSON] на диспансерному обліку у лікаря психіатра не перебуває, періодично проходить амбулаторне лікування у лікаря загальної практики, протипоказані стресові ситуації та нервові перенавантаження. Як було встановлено в судовому засіданні, відповідачка [PERSON] після посвідчення даних договорів здійснила державну реєстрацію права власності на житловий будинок та земельні ділянки на себе, оформила право власності на земельну ділянку в передбаченому законом порядку, фактично вступила у володіння та управління майном. Досліджені судом докази та матеріали справи дають підстави вважати, що [PERSON] свідомо уклала договори дарування від 29.10.2014 року, в присутності нотаріуса, яка посвідчила дані договори. В правоохоронні органи з приводу тиску або вчинення договорів внаслідок обману позивачка не зверталася. Як зазначив Пленум Верховного Суду України в п.7\~Постанови №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до ст. 719 ЦК України, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ч.1\~ст.215 ЦК України,\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу, а саме у разі якщо: зміст правочину суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчинила правочин, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі; укладений правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, вчинений батьками (усиновлювачами), суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Наявність наведених вище підстав для визнання правочинів недійсними в межах судового розгляду справи не встановлено. Крім того, згідно з\~ЦК України,\~особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним (ст.ст.215-235 ЦК України). Згідно з\~\~вимогами\~ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач\~\~в силу\~ст.10 ЦПК України\~зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. У відповідності до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно\~ст. 57 ЦПК України,\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до\~ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки\~ст. 60 ЦПК\~закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст.\~27,\~46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнанні них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до\~статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Вiдповiдно до ч. 4\~ст. 60 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] заперечують факт обману або введення в оману при укладанні договорів [PERSON] Дана обставина також зазначена в листі приватного нотаріуса на адресу суду. Твердження сторони позивача про обман або введення в оману [PERSON] або ж у помилці [PERSON] у природі правочину при укладанні договорів дарування є припущенням, не підтверджується жодним допустимим чи достовірним доказом. Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю. \~\~\~\~ Сторона позивача в обґрунтування позову посилається на те, що правочини укладено внаслідок помилки та обману щодо природи укладання правочину, не перевірено фактичну волю [PERSON] щодо розпоряджання своїм майном, в звязку з чим вважає, що є підстави для визнання їх недійсними. В пункті 20\~Постанови Пленум Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідачки, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, чого зроблено не було. Згідно норм ЦК України, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що нотаріус розяснювала сторонам всі наслідки укладення договорів, права та обовязки сторін, можливість укладення інших договорів тощо. Згідно ст. 230 ЦК України, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідачки позивачкою та її представником в суді не доведено, обставини, щодо яких [PERSON] введено в оману, і сам факт обману жодним чином не підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами. Судом встановлено, що на момент укладення договорів дарування між відповідачами було дотримано вимоги закону щодо форми, змісту та нотаріального посвідчення договорів, здійснено їх державну реєстрацію. Згідно ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідачка [PERSON] на підставі укладених договорів дарування зареєструвала за собою обєкти нерухомого майна житловий будинок та земельні ділянки на праві власності. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. При цьому суд не приймає до уваги доводи сторони позивача про відсутність дійсної волі [PERSON] на укладання договорів дарування в звязку зі складанням та посвідченням заповітів, так як складання заповітів саме по собі не впливає на волевиявлення особи щодо володіння, користування та розпорядженням належним особі майном та не створює жодних обмежень щодо належного особі майна, крім випадків, прямо передбачених законом. Крім того, суд приймає до уваги той факт, що наступний заповіт на все майно [PERSON] від 19.07.2012 складений на користь обдарованої особи [PERSON] відповідачки по справі. Суд також не приймає до уваги посилання сторони позивача щодо відсутності повного уявлення щодо предмету договору та досягнення згоди з усіх істотних умов договору, оскільки жодним належним, допустимим та достовірним доказом дані обставини не підтверджуються, судом зясовано вік особи, стан здоровя, зокрема, що особа не перебуває на «Д»-обліку у психіатра, догляд за [PERSON] тривалий час здійснює її рідна дочка [PERSON] Показання свідків про домовленість розподілу спадкового майна суд не приймає до уваги, оскільки [PERSON] в передбаченому законом порядку набула право власності на майно і може ним вільно розпоряджатися. Сам по собі факт того, що [PERSON] продовжує проживати в даному будинку, не може бути підставою для задоволення позову. Оскільки [PERSON] набула право власності на житловий будинок і земельні ділянки на законних підставах, має всі права щодо розпорядження своїм майном, а тому укладені договори дарування від 29.10.2014 року суд вважає правочинами, які вчинені відповідно до вимог Цивільного кодексу України, тому підстав для визнання їх недійсними або нікчемними немає. За таких обставин суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та про відмову у задоволенні позову у повному обємі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed