Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначила, що 01 серпня 2015 року помер її чоловік [PERSON]. Після смерті чоловіка залишилося спадкове майно, яким є, у тому числі житловий будинок №630, розташований по вул.Шевченка у селі Чорна Тиса, Рахівського району Закарпатської області. Позивачка являється єдиним спадкоємцем першої черги спадкування за законом, яка відкрилася після смерті її чоловіка, однак, отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину позивачка не може, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадковий будинок. Із зазначенм позивачка не погоджується, так як у погосподарській книзі виконавчого комітету Чорнотисянської сільської ради житловий будинок, що являється предметом позову, зареєстрований за її чоловіком [PERSON], однак у БТІ власність не була зареєстрована за ним. Оскільки спору з приводу спадкування будинку не існує, після смерті [PERSON] позивачка прийняла спадщину, оскільки подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у визначений законом шестимісячний строк, тому [PERSON] просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на житловий будинок №630, разом із надвірними та господарськими спорудами, що розташований по вулиці Шевченка в с.Чорна Тиса, Рахівського району, Закарпатської області, загальною площею 46,33 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності. Представник відповідача - Чорнотисянської сільської ради в судове засідання не зявився. Від сільського голови [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без участі представника ради та зазначено, що сільська рада визнає позовні вимоги. Представник Реєстраційної служби Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома.. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами суд приходить до наступного висновку. Громадянин [PERSON] помер 01 серпня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ФМ №196432 від 04 серпня 2015 року, яке було видане виконкомом Чорнотисянської сільської ради Рахівського району, Закарпатської області. Згідно ст.ст.1217, 1258 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Судом встановлено, що за життя [PERSON] заповітного розпорядження щодо свого майна не вчиняв, таким чином спадкування його майна повинно здійснюватися за законом. Позивачка являється дружиною спадкодавця [PERSON], а отже є, в силу ст. 1261 ЦК України, спадкоємцем першої черги спадкування за законом. Встановлено, що після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яким є житловий будинок, №630, розташований по вул.Шевченка у селі Чорна Тиса, Рахівського району, Закарпатської області. Згідно технічної документації зазначена будівля побудована у 1991 році, загальна площа приміщень складає 46,33 кв.м., житлова - 16,7 кв.м., а інвентаризаційна вартість зазначеного будинку становить 67262 гривень. Звернення позивачки до суду з вимогою визнання права власності на спадкове майно зумовлене порушенням її права на отримання власності в порядку спадкування, згідно відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в її користь, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на право власності на спадковий будинок. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Норми ст. 392 ЦК не застосовуються щодо вимог про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва (ч. 3 ст. 376 ЦК), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об'єкт самочинного будівництва. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. \~ Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно довідки виконавчого комітету Чорнотисянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області №2593 від 11 листопада 2015 року, жилий будинок в селі Чорна Тиса по вул.Шевченка, 630, згідно книги погосподарського обліку №19 від 01.01.2011 року належав [PERSON]. На підставі наведеного, суд констатує, що спірний житловий будинок не належить до обєктів самочинного будівництва, а в даному випадку є обєктом спадкових прав. Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти . Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Зі змісту ст.1269-1270 ЦК України слідує, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] подала 15.12.2015 року заяву до Рахівської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON], а отже вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини. Заяв про відмову від спадщини вона не подавала. Таким чином, [PERSON] являється спадкоємцем першої черги спадкування за законом. Діти покійного [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] відмовилися від спадщини, що залишилася після смерті їхнього батька, тому вважаються такими, що не прийняли її, а отже і не мають права на спадкування за законом. Беручи до уваги, що позивачка по справі є спадкоємцем першої черги спадкування за законом, у звязку з чим звернулася із заявою про прийняття спадщини, однак, через відсутність первинної реєстрації спадкового майна, їй було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину, тому суд вважає за необхідне захистити право [PERSON] на спадщину та задовольнити позов у повному обсязі. Питання відшкодування судових витрат позивачкою не ставилось.

Outcome: approved