Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 20.11.2012 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики, відповідно до кого вона передала відповідачці 4500 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту становить 111 825 грн, які остання зобов'язувалася повернути до кінця 2014 року. Але всупереч цьому, відповідачка грошові кошти не повернула та відмовляється виконувати взяті зобов'язання. Просила стягнути з відповідачки на її користь 119 321 грн., з яких: 111 825 грн. в рахунок повернення заборгованості за договором позики, три проценти річних від простроченої суми - 5027 грн 53 коп., витрати на правову допомогу в сумі 1300 грн. та судовий збір в сумі 1168 грн. 52 коп., що був сплачений при подання позову. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої вимоги підтримала пояснивши, що 20.11.2012 року до неї звернувся її син [PERSON], який привів [PERSON] і попросив, щоб вона позичила їй 4500 доларів США, так як остання купувала у нього автомобіль Газель. Вона погодилася і в цей же день, перебуваючи за місцем свого проживання в [ADDRESS], в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON], позичила зазначену суму грошових коштів відповідачці. [PERSON] написала їй розписку, в якій зобов'язалася повернути вказані грошові кошти в такій же сумі до кінця 2014 року. В зазначений строк остання зобов'язання не виконала, на листи про повернення боргу не реагує, а тому просила позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] не визнаючи позову пояснила, що в листопаді 2012 року до них звернувся син позивачки [PERSON], який запропонував придбати в розстрочку належний йому автомобіль марки Газель 33021, оскільки у нього були борги, і щоб не забрали це авто, він намагався якнайшвидше його переоформити. Вартість автомобіля була обумовлена в сумі 4500 доларів США, при цьому він обіцяв додати ще запасний двигун та інші запчастини. Вони усно домовилися, що вартість авто буде оплачена частинами до кінця 2014 року. Однак на його вимогу вона написала розписку про позику в його матері [PERSON] грошових коштів в сумі 4500 доларів США, яка повинна була гарантувати проведення виплат за автомобіль. Тільки після цього вони переоформили даний транспортний засіб на неї. На протязі двох років вона виплатила йому 4000 доларів США, а решту 500 доларів не віддавала, оскільки він не віддав їй двигун та інші запчастини, які обіцяв передати за автомобілем, а продав їх іншій особі. Ніяких грошових коштів у його матері [PERSON] вона не позичала. Дійсно, розписка була написана особисто нею і саме на його матір, так як [PERSON] мав фінансові проблеми і не хотів, щоб розписку давали на його ім'я. Після того як останній не віддав запасний двигун та інші запчастини до автомобіля, їхні відносини погіршилися, а в подальшому вони взагалі перестали спілкуватися. Представник відповідачки адвокат [PERSON] вважав, що наявність боргової розписки написаною відповідачкою свідчить про те, що між нею та сином позивачки відбувався удаваний правочин щодо купівлі продажу автомобіля, належного останньому. Саме на його вимогу ця розписка була складена, однак відповідачка від позивачки цих коштів не отримувала. Свідок [PERSON] пояснив, що він проживає з відповідачкою без реєстрації шлюбу. Тривалий час у нього були дружні відносини із сином позивачки [PERSON]. В листопаді 2012 року останній запропонував придбати належний йому автомобіль Газель 33021 у розстрочку разом із додатковим двигуном, мостом та іншими запчастинами. Вартість автомобіля із цими запчастинами була обумовлена в сумі 4500 доларів США. Приблизно в кінці листопада, точно не пам'ятає, автомобіль був переоформлений із [PERSON] на відповідачку. При цьому [PERSON] настояв, щоб вона написала боргову розписку на ім'я його матері, про те, що [PERSON] отримала від неї в позику грошові кошти в сумі 4500 грн.. Насправді цих грошових коштів, в його присутності, вона в позивачки не позичала. На протязі 2013-2015 років [PERSON] виплатила [PERSON] за автомобіль 4000 доларів США, а решту 500 доларів не віддала, оскільки той не віддав разом з автомобілем запасний двигун та інші запчастини про які вони домовлялися. Свідок [PERSON] пояснила, що вона на протязі 2011-2015 років працювала продавцем в магазині, який в цей період орендувала відповідачка у [PERSON]. Жодних обставин про наявність боргу [PERSON] перед нею вона не знає. Однак їй відомо, що син позивачки [PERSON] продав автомобіль «Газель» [PERSON]. Він систематично заїжджав до них в магазин і забирав грошові кошти за оренду магазину за цей автомобіль. Свідок [PERSON] показала, що вона є колишньою дружиною сина позивачки [PERSON]. При цьому вона не була присутньою коли була написана боргова розписка [PERSON] про те, що остання позичила грошові кошти в [PERSON]. Вона також не була присутньою і при передачі цих коштів. Їй відомо, що у [PERSON] було декілька автомобілів, один з яких він продав [PERSON]. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши обставини справи, представлені докази, давши їм оцінку суд приходить до наступних висновків. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і, залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки. Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у Постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. На підтвердження укладення договору позики, позивачка [PERSON] надала суду письмову розписку від 20.11.2012 року, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] позичила в [PERSON] грошові кошти в сумі 4500 доларів США, які були передані в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Вказану позику остання зобов'язалася повернути до кінця 2014 року (а.с.7). Таким чином, зобов'язання з повернення коштів позивачці відповідачка підтвердила власноручно написаною та підписану нею розпискою. При цьому факт її написання власноручно був визнаний [PERSON] в судовому засіданні. Твердження відповідачки, що вона грошових коштів не отримувала, а дана розписка свідчить не про укладення договору позики з позивачкою, а була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що були передбачені в ній, а саме про придбання автомобіля Газель 33021, що належав сину позивачки, не були доведені нею відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належними та допустимими доказами. При цьому нею взагалі не обґрунтована доцільність та логічність укладення договору купівлі-продажу автомобіля саме з відповідачкою, яка по суті не була його власником, оскільки таку боргову розписку, у випадку необхідності, вона могла написати саме [PERSON]. Під час розгляду справи судом неодноразово роз'яснені положення цивільного процесуального законодавства щодо необхідності доведення стороною обставин на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому суд сприяв всебічному і повному з'ясування обставин, попередив про необхідність подання відповідних доказів та наслідки не вчинення цих дій. Зокрема, за клопотанням сторони відповідачки судом були витребувані відомості з територіального сервісного центру 5942 МВС в Сумській області щодо реєстрації транспортного засобу «ГАЗ 33021». Так, з письмових повідомлень вказаного сервісного центру (вих. №31/81/5942-1502, 31/18/5942-1580, 31/18/5942-1629) вбачається, що за сином позивачки [PERSON] дійсно був зареєстрований автомобіль ГАЗ 33021, номерний знак [NUMBER], номер кузова [NUMBER], який був знятий з обліку і станом 14.11.2012 року був зареєстрований за [PERSON] на підставі довідки-рахунку серії ДП №747686 від 14.11.2012 року виданої ТОВ «Автотрейд-Суми». Інших доказів відповідачкою не надано. Тобто, вказані докази також підтверджують, що між відповідачкою та [PERSON] відбувся договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу раніше, ніж був укладений договір позики між нею та позивачкою, і його укладення жодним чином не спростовує доводів позивачки, щодо наявності між нею та [PERSON] укладеного договору позики. При цьому суд безспірно встановив, що при укладенні договору позики між [PERSON] та [PERSON] приховування іншого правочину, який сторони насправді вчинили, не було, оскільки вони діяли за погодженням між собою та з вільним волевиявленням, договір вчиняли у письмовій формі, який був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином суд дійшов висновку про те, що доводи відповідачки та її представника стосовно того, що метою укладення договору позики було саме купівля-продаж автомобіля, належного сину позивачки, суперечить фактичним обставинам справи встановлених судом. Та обставина, що свідки [PERSON] та [PERSON] не підтвердили їх присутності при передачі грошових коштів позивачкою [PERSON] на думку суду є не істотною обставиною для встановлення справжньої правової природи укладеного договору, адже ст.1047 ЦК України не передбачено взагалі присутність інших осіб (свідків, понятих, т.п.) крім сторін договору при його укладенні. Натомість, саме написана власноручно розписка [PERSON] є підтвердженням фактичного укладення договору позики та отриманням нею зазначених грошових коштів в сумі 4500 доларів США. Не суперечить даним висновкам суду і покази свідка [PERSON], якій взагалі нічого не було відомо про обставини, при яких відповідачкою була надана боргова розписка позивачу. Суд звертає увагу, що в силу ч.2 ст.79 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Між тим жодного належного та допустимого доказу, який спростовував би вищевказані висновки суду відповідачем, яка заперечувала в задоволенні позову, не надано. З врахуванням того, що в борговій розписці було зазначено дату повернення грошових коштів «кінець 2014 року», суд вважає, що саме після 31 грудня 2014 року, тобто з 01 січня 2015 року, позивачка отримала право вимоги до відповідачки щодо виконання взятих на себе зобов'язань по їх поверненню. Як вбачається з матеріалі справи, 08.06.2016 року [PERSON] направила лист - претензію [PERSON] про повернення останньою позики в сумі 4500 доларів США, який був отриманий відповідачкою 13.06.2016 року(а.с.7 (зворотній бік аркушу),8-10). Однак до теперішнього часу взяті на себе зобов'язання відповідачка не виконала, борг не повернула. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, в тому числі три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положеннями частин 1 та 2 статті 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суд, в межах заявлених позовних вимог, погоджується з наданим позивачкою розрахунком заборгованості (а.с.12), яка становить в період з 01.01.2015 року по 30.06.2016 року: 111 825 грн. грошовий еквівалент суми основного боргу та 5027 грн. 53 коп. - три проценти річних від простроченої суми боргу, оскільки він проведений з врахуванням офіційного курсу долара США до національної валюти України, гривні, станом на 30.06.2016 року. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 цієї статті встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, здійснивши системний аналіз норм, що застосовуються до вказаних вище правовідносин та враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, суд вважає, що вимоги [PERSON] є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню . Відповідно до ст.141 ЦПК України, з врахуванням задоволення позову в межах позовних вимог, суд вважає, що з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору при поданні позовної зави до суду в розмірі 1168 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 1300 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved