Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 26.07.2002 року №5-1263 та стягнення судових витрат. В позовній заяві зазначено, що в 2002 році позивач підписала договір утримання її дочкою [PERSON], так як дочка виїжджала в Чехію на роботу і залишала при цьому на проживання з позивачкою свою дочку (онуку позивача) [PERSON], [INFO], якій на той час було 12 років. Проте, в подальшому дочка [PERSON] жодної допомоги матері не надавала, позивач сама у такому похилому віці як могла так і утримувала онуку. З часом онука, відповідач по справі, неодноразово створювала конфлікти з позивачкою, наносила їй тілесні ушкодження, в зв'язку з чим [PERSON] звернулася в нотаріальну контору про розірвання договору довічного утримання з дочкою [PERSON] Після звернення до нотаріуса, позивачу стало відомо, що в 2002 році укладено було договір не довічного утримання з дочкою [PERSON], а договір дарування з онукою [PERSON] (на той час малолітньою). Враховуючи похилий вік позивача в 2002 році - 70 років, а також те що спірна квартира є єдиним житлом позивача, та перед підписанням оспорюваного договору позивач в лютому місяці 2002 року перебувала на стаціонарному лікуванні (ішемічний інсульт з втратою мови) з подальшим амбулаторним лікуванням з наслідками перенесеної хвороби, а також те, що [PERSON] отримавши від дочки запевнення її довічного утримання, підписала договір, який як пізніше з'ясувалося, не стосувався утримання позивача її дочкою. Про укладання саме договору дарування квартири своїй онуці, позивач не усвідомлювала, підписуючи договір з своєю дочкою, як договір довічного утримання. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні позов не визнали, вважають вимоги не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Заслухавши пояснення сторін, допитаних свідків з обох сторін спору, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно рішення міськвиконкому від 29.03.1968 року №190 дод. №1 [PERSON] була членом житлово-будівельного кооперативу на будинок №11 вул.Набережна в м.Івано-Франківськ (а.с.17-18) та 17.11.1969 р. їй було видано ордер на квартиру [ADDRESS] (а.с.16). Право власності на дану квартиру було оформлене позивачем на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Івано-Франківським міським управлінням ЖКГ 15.07.1992 р., зареєстрованого в Івано-Франківському ОБТІ за №4122. 26.07.2002 року між [PERSON] та [PERSON], яка діяла від імені неповнолітньої дочки [PERSON] було укладено договір дарування трьохкімнатної квартири [ADDRESS], посвідченого державним нотаріусом першої Івано-Франківської нотаріальної контори Кочержук Л.П. за №5-1263 (а.с.63). Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, який бажає отримати особа. За вимогами ст..56, 59 ЦК (діючого на час укладення оспорюваного правочину) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість. Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Вважається в даному спорі, що такими є помилки стосовно правової природи правочину, його змісту. Хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні отриманих наслідків даного правочину. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Ці ж самі норми законодавства врегульовано і чинним ЦК України, а саме статтями 229, 203, 204. Так, за вимогами ст.. 425, 426 ЦК України (діючого на час укладення оспорюваного правочину в 2002 році) за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Саме такий вид правочину мала намір укласти позивач, що підтверджується наступним. [PERSON], [INFO] була непрацездатною особою за віком, станом на час укладення договору дарування квартири 26.07.2002 року їй було 69 років та 8 місяців. Вона також мала тяжкі захворювання і за станом здоров'я потребувала допомоги, так, згідно виписки з медичної карти хворої (а.с.13-14), [PERSON] 11.02.2002 року проходила стаціонарне лікування в судинній неврології з симптомами гострого порушення мозкового кровообігу з втратою мови. Після стаціонарного лікування суттєвого покращення не спостерігалося, а саме зберігались наслідки хвороби: порушення мови, погіршення пам'яті, м'язова слабкість правих кінцівок, в зв'язку з чим вона продовжувала лікування в амбулаторних умовах. В подальшому в медичній карті занесені записи консультативної допомоги вдома: стан після перенесеного ішемічного інсульту, призначення медичних препаратів, ослаблення пам'яті, м'язова слабкість правих кінцівок, порушення мови, початки катаракти, гіпертонічна хвороба з ураженням серця та судин головного мозку (07.03, 21.03, 29.05, 15.06, 21.06, 29.08.2002 року). Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася 02.08.2013 року до першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори про розірвання договору довічного утримання, який нібито укладено з [PERSON] (а.с.9). При цьому суд звертає увагу, що [PERSON] просила розірвати саме договір довічного утримання, а не дарування, що підтверджує її сприйняття природи укладеного оспорюваного договору. Окрім того, як вбачається з довідки обслуговуючого кооперативу «[ADDRESS]» від 02.08.2013р. за договором, укладеним у 2002 році між [PERSON] та [PERSON] були зобов'язання дочки на утримання матері, онука [PERSON] яка проживала з бабусею не допомагала бабусі, натомість існували постійні суперечки та образи зі сторони утримувача, через що була викликана міліція за нанесення тілесних ушкоджень (а.с.12). Відповідач [PERSON] подаючи заперечення по даному спорі звертає увагу суду на те, що тільки в передбачених випадках можливе розірвання договору дарування за ст..727 ЦК України, однак застосування даної норми в запереченні відповідача є невірним, так як позивач не ставить вимогу розірвання договору дарування, а визнання його недійсним, тому таму таке обґрунтування заперечення є не обґрунтованим. Відповідач також зазначила, що вона не могла ввести в оману бабусю-дарувальника, оскільки їй було тільки 12 років. Однак, таке обґрунтування не спростовує обставину сприйняття правочину позивачем, оскільки договір дарування зі сторони обдарованої підписувала саме мама відповідача, [PERSON], яка діяла в інтересах неповнолітньої на той час [PERSON] Як пояснила суду відповідач [PERSON] вона дійсно з 7-ми років проживала з бабусею, мама проживала спочатку в м.Івано-Франківську окремо від дочки, а пізніше виїхала за кордон. [PERSON] з 2004 року по 2007 рік (їй було 16 -19 років) проживала з колишнім чоловіком (першим), пішовши від бабусі, а в листопаді 2007 року повернулася до бабусі [PERSON], бо розійшлась з чоловіком і повернулася не сама на квартиру до позивача, а з двома маленькими дітьми. В 2011 році почалися конфлікти з позивачем, бо як зазначила відповідач, вона почала менше заробляти і давати гроші бабусі, при цьому зазначила, що бабуся дійсно піклувалася її дітьми (правнуками), виховувала їх поки мама дітей працювала. В 2012 році відповідач знову одружилася, і всі (з дітьми та новим чоловіком) проживали на квартирі у позивача, однак бабуся почала конфліктувати з новим чоловіком, а тому з червня 2013 року відповідач зі своєю сім'єю переїхала на іншу квартиру. В 2013 році коли бабуся попала в лікарню, вона перший день була деякий час біля бабусі, потім доглядала бабусю тітка [PERSON] (сестра мами відповідача). На повернення квартири попередній власниці - позивачу, не згідна. Свідки зі сторони позивача [PERSON] (сусідка), [PERSON] (сусідка), [PERSON] (знайома дочки [PERSON]), Фірман (знайома дочки [PERSON] та працює в лікарні де лікувалася позивач), суду пояснили що їм відомо те, що позивач [PERSON] доглядала з малку онуку [PERSON], дочка [PERSON] обіцяла мамі допомагати їй до кінця її життя, за умови переписання на неї квартири, однак поїхавши за кордон такої допомоги не надавала, при цьому що позивач ще й доглядала з дитинства маленьку внуку, дочку [PERSON], а потім і її дітей (тобто правнуків [PERSON]). Коли позивач [PERSON] попала до лікарні в 2013 році, за нею доглядала її дочка [PERSON], і після лікування в 2013 році дочка [PERSON] її забрала до себе, допомоги від дочки [PERSON] не було ні фінансово, ні іншим способом. Відповідач [PERSON] (онука позивача та відповідач по справі), також не доглядала хвору бабусю, в лікарню до неї не приходила. [PERSON] (дочка позивача та сестра [PERSON]) суду, як свідок, пояснила, що її сестра близько 20-ть років тому залишила свою дочку [PERSON] мамі [PERSON] [PERSON] для виховання і догляду. Певний час сестра [PERSON] жила в м.Івано-Франківську окремо від своєї мами та дочки, а потім поїхала за кордон. Онука росла біля бабусі, а після заміжжя бабуся доглядала і її дітей (правнуків), з якими часто приїжджала до дочки [PERSON] в село. Близько трьох років назад, мама - [PERSON] розказала дочці [PERSON], що вона переписала хату дочці [PERSON] за догляд та допомогу матері, однак так і на жаль не отримала таку допомогу, яка обіцялась її бути фінансово значною через роботу за кордоном. Документи від нотаріуса, тобто укладений договір, забрала дочка [PERSON], а мама не має в себе ніяких договорів, і хоче договір утримання розірвати, але від нотаріуса взнала, що то укладено не договір утримання та довічного догляду, а дарування квартири онуці, при цьому, що саме підписувала мама не знає, бо не читала той договір, а підписала, де вказали. В 2013 році (після Пасхальних свят) був великий конфлікт між [PERSON] та онукою [PERSON] і її чоловіком, бабуся викликала міліцію. А влітку на базарі, коли позивач впала і її забрала швидка (при цьому зі слів [PERSON] її штовхнула сама онука [PERSON] на базарі), свідку подзвонила саме [PERSON], що [PERSON] знаходиться в лікарні. Коли вона приїхала, внука [PERSON] була біля бабуся, а потім як пішла, так більше і не приходила. Після лікарні свідок забрала маму до себе, бо вона сама не в змозі доглядати за собою - неходяча, пізніше, як стало їй краще, перевезла свідок маму на її квартиру, і кожен день приходить і по даний час піклуватися за мамою (варить їй їсти, годує, міняє памперси тощо). До позивача внука [PERSON] так і не приходить, не дзвонить, не допомагає. Підтвердження того, що позивач довший час будучи в похилому віці не отримувала від дочки [PERSON] та онуки [PERSON] допомоги, натомість є допомога тільки зі сторони дочки [PERSON], надали також і свідки [PERSON] (знайома позивача), [PERSON] (знайомий позивача), [PERSON] (чоловік дочки позивача [PERSON]). Останній при цьому суду пояснив, що знав від позивача близько 5 років тому, про те, що вона уклала договір довічного утримання з дочкою [PERSON]. Свідки зі сторони відповідача [PERSON] (знайома дочки [PERSON] та працювала до виїзду за кордон з нею), [PERSON] (знайома [PERSON]) суду пояснили, що знають дочку позивача [PERSON] та онуку позивача [PERSON], відповідача по справі. Свідок [PERSON] знає, що позивач [PERSON] створювала конфлікти з онукою [PERSON], є прикрою жінкою, а була добра тільки коли [PERSON] приносила гроші (знає зі слів [PERSON] та сусідів [PERSON], але яких конкретно, суду не вказала). Гроші дочка [PERSON] давала мамі своїй по-переводу, а також привозила і інші речі та продукти мамі періодично з Чехії. Щодо спірної квартири, де живе [PERSON] та про домовленості по догляду їй не відомо. На квартирі ніколи не була, зустрічалися з [PERSON], коли та приїжджала з-за кордону, в кафе. Свідок [PERSON] також суду не повідомила про домовленості мами та дочки [PERSON] щодо квартири та догляду, бо нічого не знає, на квартирі ніколи не була, зустрічалися з [PERSON] (дочкою позивача) коли та приїзжала з-за кордону, в кафе. Тому, свідчення даних свідків не стосуються спору щодо спірної квартири і предмету відчуження цієї квартири, а тільки щодо самих відносин позивача з відповідачем, і є не вірними також щодо надання постійно фінансової допомоги дочкою [PERSON], оскільки зі пояснень свідка [PERSON], судом встановлено інше. Свідок [PERSON] (дочка позивача та мама відповідача по справі) суду пояснила, що дочка [PERSON] жила з мамою [PERSON] з 8-ми років, в травні 2008 року свідок поїхала в Чехію на роботу, там і створила сім'ю. Дочка [PERSON] завжди жила з бабусею, однак деякий період, коли вийшла перший раз заміж, жила окремо. Своїй мамі [PERSON] висилала по 50 доларів щомісяця. Однак, на вимогу суду надати такі докази, встановлено, і з наданих для огляду суду та оглянутих в судовому засіданні документів, що по 50 доларів свідок [PERSON] пересилала не мамі [PERSON], а своїй дочці [PERSON], тому її пояснення суду не відповідають дійсності щодо переказу грошей позивачу, а одна з квитанцій на переказ 50 доларів на ім'я [PERSON] ( в період 2013 року коли вона потрапила в лікарню), були адресату (свідку [PERSON]) повернені кошти в Чехію, оскільки не отримувались [PERSON], що зазначила і сама свідок. Щодо укладання спірного договору дарування від 26.07.2002 року, свідок суду пояснила, що мама запропонувала оформити спадщину [PERSON] на квартиру, а [PERSON] запропонувала оформити договір дарування на онуку, якій було 15 років (при цьому при укладенні договору відповідачу [PERSON] було 12 років що встановлено судом), і запропонувала мамі нікому не говорити про цей договір, щоб сама [PERSON] не розпорядилася квартирою. Умов про догляд мами та її утримання за квартиру не було в домовленостях між [PERSON] та [PERSON]. На запитання суду чи мама хворіла в своєму житті, особливо в 2002 році, свідок категорично ствердила, що ні, лікувалась вдома із звичними побутовими хворобами (такі свідчення спростовуються доказами наявними в матеріалах цивільної справи, про що зазначено вище). Свідок підтвердила, що знає, що відносини нового чоловіка дочки [PERSON] з бабусею [PERSON] були конфліктними, тому [PERSON] і пішла від позивача. Про укладений договір дарування, [PERSON] сказала сама позивач на своїх 80 років (2012 рік). Свідок [PERSON] також зазначила суду, що позивач пропонувала їй добровільно розірвати договір так званого дарування, на що сама свідок погоджується, однак відповідач не бажала добровільно вчинити дії щодо розірвання нотаріально такого договору. Як вже зазначалось вище, 08.08.2013 року [PERSON] отримала відповідь від зав.державної нотаріальної контори про те, що заява від заявника [PERSON] про розірвання договору довічного утримання з дочкою [PERSON] (а.с.128) розглянута, і встановлено, що укладено договір дарування, та рекомендовано адресату звернутися до суду в разі якщо сторона не погодиться на розірвання договору. З даної відповіді також випливає, що позивач вважала, що укладено договір довічного утримання і не з онукою, а її дочкою. Окрім того, як вбачається з висновку дільничного інспектора 20.08.2013 року, який розглядав матеріали звернення [PERSON] щодо підозр замаху на життя матері [PERSON] зі сторони [PERSON] та її чоловіка (а.с.81), [PERSON] в поясненнях зазначила, що її тітка [PERSON] знаходится на обліку в ОКПНД та психо-наркодиспансері, однак доказом неправдивості такої інформації, є наданий суду стороною позивача висновок відсутності будь-яких розладів психіки [PERSON] та на обліку з цього приводу вона не числиться (а.с.82). Не заслуговують на увагу суду докази відповідача та свідка [PERSON] про те, що комунальні сплачувались за квартиру стороною відповідача та за допомогою її матері [PERSON], що спростовується наданими належними доказами - платіжними квитанціями по оплаті комунальних послуг саме позивачем, а не відповідачем (а.с.89-121) та витрати на лікування понесені самою позивачкою в 2013 році (а.с.122-124), оскільки за лікування оплачувала сама хвора через дочку [PERSON] та частково витрати несла і дочка [PERSON]. Після отриманих пояснень сторін, свідків, дослідження доказів по справі, суд прийшов до висновку, що при укладенні договору дарування позивачка вважала, що укладає договір довічного утримання, тобто помилялася щодо правових наслідків договору і це є обставиною, що має істотне значення, а тому є передбачені ст..56 ЦК (1963 року) та ст. 229 ЦК України підстави для визнання правочину недійсним. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК є загальною. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 216 ЦК вона застосовується, якщо законом не встановлено особливі умови застосування наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Як вже встановлено судом, при укладенні договору дарування позивачка вважала, що укладає договір довічного утримання, тобто помилялася щодо правових наслідків такого договору. Визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Так, за ст..216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч.3). Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч.5). І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення із застосуванням наслідків за ч.1 ст.216 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 203, 215, 216, 231 ЦК України, ст..56, 59 ЦК (1963 року),

Outcome: approved