Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даною заявою мотивуючи тим, що вона з 1990 року проживала однією сім'єю з її тіткою [PERSON], яка померла [INFO] року в с. Черепівка. Після її смерті відкрилася спадщина, яку вона прийняла шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Однак вона не може належними чином оформити свої спадкові права, оскільки відсутні документи, які підтверджують їхні родинні відносини, а саме свідоцтво про одруження її батьків. Просила встановити факт, що [PERSON] була рідною сестрою її матері [PERSON], а їй рідною тіткою, а також встановити факт її проживання однією сім'єю із [PERSON] в період з 1990 року по [INFO] року. В судовому засіданні [PERSON] заявлені вимоги підтримала, пояснивши, що [PERSON] є її рідною тіткою, оскільки вона являлась її матері рідною сестрою. Починаючи з 1990 року остання проживала з нею однією сім'єю до дня своєї смерті. Вони вели спільне господарство, піклувалися одне про одного. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до якої ввійшло право на земельну частку (пай), яку вона не може оформити в нотаріуса, оскільки відсутні документи, що підтверджують їхні родинні відносини, а також необхідно підтвердити факт проживання із померлою. Представник заінтересованої особи Черепівської сільської ради в задоволенні заяви не заперечував, просив справу розглянути без його участі. Свідки [PERSON] та [PERSON], кожний окремо, підтвердили, що [PERSON] є рідною сестрою матері заявниці [PERSON] та рідною тіткою самій заявниці. [PERSON] в 1990 році забрала до себе останню, де вона і прожила до дня своєї смерті. Вони знають їх дуже добре, так як є сусідами. [PERSON] та [PERSON] жили однією сім'єю, піклувалися одне про одного. Інших родичів [PERSON] не мала. Вислухавши пояснення заявниці, свідків, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав чи майнових прав або підтвердження наявності ви відсутності неоспорюваних прав. З системного аналізу положень ст.315 ЦПК України вбачається, що суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема родинних відносин між фізичними особами, а також інших фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], яка проживала в [ADDRESS] Після її смерті відкрилася спадщина, до якої ввійшло право на земельну частку (пай) розміром 2,89 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яке була посвідчене сертифікатом на земельну частку (пай) серії [NUMBER] (а.с.6). З інформаційних довідок зі Спадкового реєстру вбачається, що заповіти та спадкові договори [PERSON] за життя не посвідчувалися, спадкові справи та свідоцтва про право на спадщину після її смерті не видавалися. Заявниця [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) народилася [INFO] року її батьком є [PERSON], матір'ю - [PERSON] (а.с.15,16). Мати заявниці [PERSON] померла [INFO] року (а.с.12). Остання мала дошлюбне прізвище «[PERSON]», її батьком був [PERSON], матір'ю - [PERSON], однак відомості про реєстрацію шлюбу між батьками заявниці відсутні, що вбачається з архівної довідки та повідомлення Буринського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану (а.с.13,14). Також із свідоцтва про народження, повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюбу та свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.8-11) видно, що спадкодавець [PERSON] мала дівоче прізвище «[PERSON]», а її батьками також були [PERSON] та [PERSON]. Звертаючись з даною заявою до суду [PERSON] зазначила, що встановлення вказаних в ній юридичних фактів їй необхідно для оформлення своїх спадкових прав після смерті [PERSON] в органах нотаріату. Між тим остання не повідомила та не довела суду на підставі яких положень закону вона є спадкоємицею після смерті останньої. Так, частина перша статті 58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7). Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Пунктом 4 цих положень встановлено, що Цивільний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася , але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Як вбачається з роз'яснень наданих Верховним Судом України в абзаці 3 пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Таким чином суд вважає, що до правовідносин які склалися в частині спадкових прав після смерті [PERSON], необхідно застосовувати положення законодавства, чинного на час відкриття спадщини, тобто цивільного кодексу Української РСР, оскільки остання померла [INFO] року. Відповідно до ст.524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Статтею 525 цього Кодексу встановлено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст.527 Кодексу). Положеннями даного кодексу було встановлено дві черги спадкоємців за законом, до першої відносилися діти (в тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем… (ст.529). До другої черги спадкоємців за законом входили: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (ст.530). Крім цього, нормами Кодексу Української РСР передбачалось можливість спадкоємства утриманцями (ст.531) та усиновленими і усиновителями (а.с.532). При цьому стаття 555 цього Кодексу передбачала перехід спадщини державі, зокрема якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом ні за заповітом (п.1 ч.1 цієї статті). Також зазначеним кодексом не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Як вбачається з матеріалів справи заповіт після смерті [PERSON] на користь заявниці не посвідчувався, вона не належала до утриманців спадкодавця, а право спадкування племінників після смерті тітки чи дядька останніх на той час законом не було передбачено як і право спадкування осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш п'яти років до часу відкриття спадщини. Крім цього, з актового запису про смерть чоловіка спадкодавця [PERSON] від 02.01.1999 року вбачається, що останній помер [INFO] року, тобто вже після смерті своєї дружини [PERSON]. Таким чином суд приходить до висновку, що підстав для встановлення фактів про які просила заявниця не має, оскільки жоден з них не створює для неї юридичних наслідків, у зв'язку з чим в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Outcome: dismissed