Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона була власницею домоволодіння, яке розташоване в [ADDRESS]. У вказаному будинку вона проживала зі своїм чоловіком, який помер у жовтні 2013 року. Після його смерті, позивачка залишилася одна та будучи особою похилого віку і маючи ряд тяжких захворювань потребувала стороннього догляду. В зв'язку з цим, за порадами сусідів та знайомих бажала знайти людину, яка буде її доглядати та після її смерті отримає у власність належне їй нерухоме майно. Про такі умови вона мала намір домовитись зі своїм онуком - відповідачем по справі, якому зі своєю сім'єю не було де проживати. Однак, [PERSON] мав намір придбати будинок та з цією метою почав оформляти кредит для придбання житла. Таким чином, сторони уклали між собою договір купівлі-продажу належного позивачу будинку. Однак, [PERSON] вважає, що вказаний правочин був вчинений нею під впливом помилки, оскільки вона бажала укладення договору довічного утримання та аж ніяк не договору купівлі-продажу, а тому фактично помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, що відповідно до ст. 229 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Також зазначає, що ще однією самостійною підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним є вчинення його під впливом тяжкої обставини та на вкрай не вигідних умовах. В підтвердження посилань на ст. 233 ЦК України, вказує, що на момент укладення правочину, у неї склалися тяжкі життєві обставини через смерть чоловіка, власні захворювання та інвалідність, за відсутності яких вона б взагалі не укладала ніяких договорів. А невигідні умови полягають в тому, що відчуження нерухомого майна відбулось за 33000 грн. в той час, як ринкові ціни на подібні будинки в с. Гладківка становлять від 80 до 100 тисяч грн. Крім цього, грошові кошти відповідач їй так і не передав, а використав на власні потреби. З цих підстав, просить суд визнати договір купівлі-продажу від 28.02.2014 року недійсним. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала на підставах викладених в позовній заяві та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їхньому задоволенні відмовити у зв'язку з безпідставністю та необґрунтованістю. Пояснив, що між сторонами дійсно було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Однією із істотних умов даного виду правочину є ціна. Так, сторони між собою погодили, що нерухоме майно відчужується за 45264 грн. Частина вказаних коштів в сумі 12264 була сплачена покупцем продавцю до моменту укладення договору, а інша частина в сумі 33 000 грн. була одержана в кредит [PERSON] від обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та перераховано на особистий рахунок продавця. Крім цього, укладення правочину відбувалося у встановленому законодавством порядку. Договір був посвідчений нотаріально та сторонам були роз'яснені правові наслідки його укладення, які продавцю та покупцю були зрозумілі, після чого відбулося його підписання. В зв'язку з цим, вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] Третя особа на стороні відповідача, приватний нотаріус, який посвідчував даний договір, [PERSON] в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила. Про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Дослідженими в судовому засіданні доказами, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Як встановлено судом та підтверджено в судовому засіданні поясненнями сторін, житловий будинок [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON]. Згідно довідки приватного нотаріуса Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області [PERSON], 28 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку розташованого в [ADDRESS]. Даний договір був нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за №254. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року передбачено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Представник відповідача в судовому засіданні пояснював, що ще до підписання договору [PERSON] сплатив [PERSON] частину грошових коштів за придбання будинку. У своїх репліках позивачка підтвердила, що отримала кошти від відповідача та навіть була згодна повернути їх за умови визнання договору недійним. Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Також, відповідно до умов кредитного договору № 7179-к від 25.02.2014 року, Обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі надав [PERSON] грошові кошти в сумі 33000 грн. для придбання житлового будинку з подальшою реконструкцією за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 2.1 зазначеного договору, надання кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на особистий рахунок продавця житлового будинку з надвірними підсобними приміщеннями в сумі, яку визначено в п. 1.1 цього договору. Таким чином, встановлено, що позивач уклала договір купівлі-продажу будинку, оплату за відчуження якого отримала двома частинами та розуміла призначення та підстави за яких нею були отримані кошти, а тому суд приходить до висновку, що [PERSON] усвідомлювала правову природу вчиненого нею правочину та його наслідки. Твердження позивача про те, що кошти в сумі 33000 грн. вона не отримувала суд не може прийняти до уваги внаслідок їхньої недоведеності та як такі, що суперечать умовам кредитного договору. Що стосується посилань позивача на задоволення вимог з підстав передбачених ст. 233 ЦК України, то в цій частині суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. В 23 пункті Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкими для себе обставинами позивач зазначала тяжку хворобу та смерть чоловіка, погіршення власного здоров'я, самотність проживання, інвалідність та ряд захворювань. А невигідні умови полягають у заниженій ціні, за яку відбувся продаж житлового будинку. Згідно свідоцтва про шлюб та свідоцтва про смерть було встановлено, що [INFO] помер чоловік позивача [PERSON]. Відповідно до довідки [PERSON] перебуває в Чулаківській лікарняній амбулаторії з діагнозом: Гіпертонічна хвороба 2 ст. 2 ст. ризику ІБС, кардіосклероз, стенокардія, сколіоз грудних та поперечних відділів хребта, хронічний панкреатит, холецистит, хронічний пієлонефрит. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В порушення вказаної норми, позивач не змогла підтвердити належними та допустимими доказами, що саме смерть чоловіка та власні хвороби спонукали її до вчинення оспорюваного правочину. На думку суду захворювання [PERSON] не могли відігравати вирішальну роль для укладення договору, так як вони не були раптовими та неочікуваними і не потребували знайдення значних коштів у короткі строки, що в такому б випадку вимагало продажу нерухомого майна. Натомість, захворювання є характерними для людини похилого віку та були набуті в ході старіння людського організму. Смерть чоловіка також не могла слугувати необхідністю, оскільки з моменту його кончини до укладення договору минуло понад чотири місяці. Не має місце у даній ситуації і смерть годувальника, як зазначала позивачка у своєму позові, виходячи з того, що [PERSON] та її чоловік отримували пенсію та не залежали від прибутків один одного та згідно норм сімейного і цивільного права відсутній обов'язок [PERSON] утримувати свою дружину. Що стосується укладення договору на вкрай невигідних умовах, а саме за невелику, на думку позивача, ціну, то тут слід зазначити про таке. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, однією із загальних засад цивільного судочинства є свобода договору. Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу… Як було встановлено в судовому засіданні, при укладанні договору купівлі-продажу сторони погодили, що ціна договору складає 45264 грн., які продавець отримала в повному обсязі. Угода була підписана позивачкою з визначенням вказаної істотної умови саме в такому розмірі, а тому посилання [PERSON] на занижену вартість відчуженого нею майна є безпідставним. Виходячи з вищевикладених обставин справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому підлягають залишенню без задоволення. Таким чином, на підставі зазначеного та

Outcome: approved