Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вишгородського районного суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 21.10.1995 року по 12.06.2020 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12.06.2020 року шлюб між ними було розірвано. Зазначила, що за час перебування у шлюбі ними була набута земельна ділянка з кадастровим номером 3221889000:21:087:0371 за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Ясногородка, урочище «Куба», площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. В даний час між сторонами не досягнуто згоди щодо розподілу даної земельної ділянки. Оскільки майно було набуте сторонами в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вказане майно, шляхом визначення за нею Ѕ частки земельної ділянки. У зв`язку із чим звернулася до суду та просила суд здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме земельної ділянки кадастровий номер 3221889000:21:087:0371 за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Ясногородка, урочище «Куба», площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та визнати за нею право власності на Ѕ частину даної земельної ділянки. Стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.10.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримувала та просила про їх задоволення із викладених у позові підстав. Відповідач та його представник у судовому засіданні щодо заявлених позовних вимог заперечували та просили відмовити у їх задоволення, із підстав їх необґрунтованості. Крім того, відповідачем до суду було подано відзив на позовну заяву, згідно якої зазначив, що зазвичай позовні вимоги про поділ майна подружжя містять прохання визнати певне майно спільно набутим, однак, даний позов такої вимоги не містить. Таким чином, позивач намагається оминути питання щодо того, що спірна земельна ділянка є особистою власністю відповідача. Спірна земельна ділянка була передана відповідачу у власність безоплатно відповідно до вимог Земельного Кодексу України, тому режим спільного сумісного майна на цю земельну ділянку не поширюється. Позивачем заявлено вимогу відносно незабудованої приватизованої земельної ділянки, як окремої речі, при цьому, позивач не довела і не може довести придбання майна, яке вона хоче поділити, в період шлюбу за спільні кошти для спільного використання. Посилання позивача на ст.ст. 60-71 СК України не мають під собою жодного підґрунтя, адже спірна земельна ділянка набута безоплатно і не може бути визнана спільно нажитим майном подружжя [PERSON] . На підставі викладеного посилаюсь на вимоги п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.1995 року та 12.06.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12.06.2020 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 16.01.2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 3221889000:21:087:0371 що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Ясногородка, урочище «Куба», площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивач вважає, що оскільки земельна ділянка була набута сторонами в період шлюбу, вона належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вказане майно, шляхом визначення за нею Ѕ частки земельної ділянки. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень вбачається, що вказана земельна ділянка була зареєстрована за [PERSON] на підставі його заяви з реєстраційним номер [NUMBER] , дата та час реєстрації заяви 24.12.2013 року 11:35:13. Відповідач у судовому засіданні зазначив, що спірна земельна ділянка була передана йому у власність безоплатно відповідно до вимог Земельного Кодексу України, тому режим спільного сумісного майна на цю земельну ділянку не поширюється. Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, п. 5) ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Крім того, в пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Усупереч доводам викладеним позивачем у позовній заяві, факт одержання відповідачем спірної земельної ділянки внаслідок її приватизації, підтверджується долученими до матеріалів справи доказами. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст. 118 ЗК України. Так, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Згідно ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Суд приходить до висновку, що [PERSON] одержав земельну ділянку в межах норм безоплатної приватизації. Відповідно до ч. 1ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Крім того, суд звертає увагу і на те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, з огляду на те, що земельна ділянка [PERSON] була набута в результаті безоплатної передачі із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації, а не придбана за спільні кошти чи в результаті спільної праці подружжя, про що позивач взагалі не зазначає у свої доводах, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог. Суд вирішує питання судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, які у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed