Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з заявою про встановлення юридичного факту, що її вимушене переселення у вересні 2015 року з окупованої території Луганської області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна. В обґрунтування поданої заяви, з урахуванням заяви про зміну підстав звернення з даною заявою, зазначено, що заявник народилася 29.04.1976 року в м. Петровське, Луганської області. До вересня 2015 року вона була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO]. Внаслідок небезпечної ситуації, що склалася через збройну агресію Російської Федерації проти України та окупацію Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна 31.08.2015 року заявник була змушена виїхати з міста, не маючи можливості вивести належне їй майно та необхідні речі, вона втратила житло та налагоджений побут. Після переїзду заявнику довелося пристосовуватися до нових умов життя. З метою визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення певних прав та обовязків, заявник вимушена звернутися до суду із даною заявою. Представник заявника в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись при цьому на доводи, викладені у заяві. Представники заінтересованих осіб, належними чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили. Заслухавши представника заявника, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана заяву є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], [INFO], уродженка м. Петровське Луганської області зареєстрована за адресою: [INFO] А. Вказане підтверджується копією паспорта серії ЕН №567965, виданого 06.07.2007 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, наявною в матеріалах справи. Відповідно до копії довідки №919044956 від 02.09.2015 року про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, [PERSON], [INFO], постійно проживала: [INFO] А та перемістилася з тимчасово окупованої території в м. Сєвєродонецьк, вулю. Кірова, буд. 15. 03.02.2015 року Сєвєродонецьким МВ УДМС України в Луганській області місце перебування [PERSON] зареєстровано за адресою: [INFO]. Згідно довідки Департаменту екології та природних ресурсів Луганської обласної державної адміністрації №480 від 04.04.2016 року [PERSON] працює на посаді головного спеціаліста відділу поводження з відходами та водних ресурсів управління нормування та погодження на спеціальне використання природних ресурсів з 02.09.2015 року по теперішній час. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зі статті 256 ЦПК України вбачається, що суд розглядає справи про встановлення певних фактів. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Факт збройної агресії відносно України та тимчасової окупації окремих районів Донецької та Луганської областей Російською Федерацією є загальновідомим фактом на території України, оскільки такий факт підтверджений парламентом України і Президентом України під час здійснення ними своїх виключних законодавчих, виконавчих та інших повноважень. Зазначений висновок ґрунтується на положеннях статті 256 Цивільного процесуального кодексу України та роз'яснень, наведених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», а також з системного аналізу норм матеріального права, зокрема: Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII, Закону України «Про санкції» від 14 серпня 2014 року № 1644-VII, Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII, Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року № 254-VIII, Постанови Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» від 24 вересня 2015 року № 555/2015. Так, відповідно до положень ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлені Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», відповідно ст. 1 якого визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Положенням ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» встановлений правовий режим тимчасово окупованої території відповідно до якого на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Правовий режим тимчасово окупованої території може бути визначено, змінено чи скасовано виключно законами України. За нормою ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Як вже було зазначено, судом встановлено, що згідно довідки №919044956, виданої 02.09.2015 року [PERSON] праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради, заявник перемістилася з тимчасово окупованої території до м. Сєвєродонецьк, вул. Кірова, буд. 15. Суд звертає увагу заявника на те, що її твердження про те, що довідка №919044956 від 02.09.2015 року посвідчує лише факт вимушеного переселення з м. Петровське Луганської області до м. Сєвєродонецька і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки [PERSON] праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради не має таких повноважень, є хибним, оскільки вказана довідка видана відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та зі ст. 2 вказаного Закону вбачається, що цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості додержання та захисту прав і свобод людини та громадянина. Таким чином, вищевказана норма права чітко визначає, що переміщення осіб, на яких поширюється Закон повязане саме з фактом агресії Російської Федерації. Частиною 3 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» передбачено, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією (ч.6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території»). Таким чином, зважаючи на зазначені положення чинного законодавства України - право на життя, безпеку та захист такого права, а також обов'язок держави захищати права громадян є, на думку суду, абсолютним як правом так і обов'язком та не може залежати від встановлення юридичного факту, підтвердження його наявності або відсутності. До того ж, Конвенція ООН про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року поширює свою дію на певну особу не у зв'язку із наявністю у цієї особи судового рішення про встановлення факту агресії іншої держави, як помилково вважає заявник, а у зв'язку з тим, що дана особа підпадає під ознаки особи, передбачені ст. 4 Конвенції, яка перебуває під захистом цієї Конвенції. З огляду на викладене, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки факт збройної агресії Російською Федерацією відносно України є загальновідомим. Довідка №919044956 від 02.09.2015 року, видана заявнику [PERSON] праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради, визначає особливості додержання та захисту прав і свобод людини та громадянина, встановлені для осіб, переміщених з території України тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Крім того, встановлення факту вимушеного переселення заявника внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України не породжує для неї жодних юридичних наслідків та не призводить до встановлення її права на справедливу компенсацію з Російської Федерації.

Outcome: dismissed