Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду із заявою про встановлення факту смерті особи, заінтересована особа Луганський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в якій зазначила, що [INFO] помер чоловік заявника [PERSON] , [INFO] , у м. Кадіївка Луганської області. Заявник звернулася до Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо реєстрації смерті [PERSON] , але їй було відмовлено у зв`язку з тим, що відсутні підстави для державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть українського зразка відповідно до законодавства України. Встановлення факту смерті необхідно заявнику для здійснення реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті її чоловіка. Просила суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у м. Кадіївка Луганської області. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явилася, у заяві про встановлення факту смерті особи просила розглянути справу без її участі. Представник заінтересованої особи Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, просила вирішити питання на розсуд суду. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. Згідно з копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Стахановським МВ УМВС України в Луганській області 04 квітня 2000 року, [PERSON] народився [INFO] у селі Кукісвумгір Кіровського району Мурманської області, Російська Федерація, та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів доданих до заяви вбачається, що заявник [PERSON] , відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, має право на звернення до суду з даною заявою, що підтверджується належними та достатніми доказами, наявними в матеріалах справи. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з копією лікарського свідоцтва про смерть № 170 та довідки про причину смерті, складених за формою первинної облікової документації № 106/у, затвердженої «Наказом» «Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки» № 591 від 28.08.2015 року та виданих 25.09.2020 року, [PERSON] ,\~ [INFO] , помер [INFO] у віці 71 рік, внаслідок хронічної недостатності кровообігу, дифузного кардіосклерозу, ішемічної хвороби серця, гіпертонічної хвороби. Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 29 вересня 2020 року «Відділом запису актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції Міністерства юстиції «Луганської Народної Республіки», [PERSON] (російською), [INFO] , помер [INFO] у м. Стаханов «Луганської Народної Республіки», про що складено відповідний актовий запис № 1146. Згідно з листом Луганського міського\~відділу державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Східного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Харків) № 929/21.19-36 від 27.11.2020 року, у проведенні державної реєстрації смерті на підставі пред`явлених документів заявнику було відмовлено. Суд враховує, що м.\~Кадіївка (Стаханов) Луганської області станом на час розгляду даної справи знаходиться на тимчасово окупованій території України і відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085-р від 07.11.2014 року м.\~Кадіївка (Стаханов) Луганської області входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Вказана обставина позбавляє заявника можливості зареєструвати факт смерті свого чоловіка у встановленому Законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органами державної реєстрації актів цивільного стану є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану; відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану); виконавчі органи сільських, селищних і міських (крім міст обласного значення) рад. Аналізуючи наведені норми, суд доходить висновку, що лікарське свідоцтво про смерть, довідку про причину смерті та свідоцтво про смерть слід вважати нелегітимними документами, адже вони видані органом, який знаходиться на тимчасово окупованій території, що створений, обраний чи призначений у порядку, не передбаченому законом, а, отже, будь-які видані таким органом документи є недійсними та такими, що не створюють жодних правових наслідків. Враховуючи викладені\~вище обставини\~та письмові\~докази,\~судом встановлено,\~що [PERSON] , [INFO] , громадянин України, уродженець села Кукісвумгір Кіровського району Мурманської області, Російська Федерація, помер [INFO] у місті Кадіївка Луганської області, Україна, у віці 71 рік, внаслідок хронічної недостатності кровообігу, дифузного кардіосклерозу, ішемічної хвороби серця, гіпертонічної хвороби. При цьому, органи державної реєстрації актів цивільного стану на території України, яка підконтрольна органам влади України, не можуть зареєструвати факт його смерті, адже лікарське свідоцтво\~про смерть та\~свідоцтво про\~смерть [PERSON] видані установою «Луганської Народної Республіки», яка створена у порядку, не передбаченому законом. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки розуміє, що можливості збору доказів щодо факту смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Отже, в судовому засіданні встановлено, що обставини, викладені заявником у заяві в обґрунтування його вимог є достовірними, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, у зв`язку з чим заява [PERSON] про встановлення факту смерті особи підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання цього рішення.

Outcome: approved