Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила суд, ухвалити рішення, яким зобов'язати Ювілейну селищну раду відшкодувати їй завдану моральну шкоду в розмірі 900 000,00 (дев'ятисот тисяч) грн. за акт порушення права на повагу до її гідності (ст.28 ч.1 Конституції України), її права на захист від неправомірних обмежень (ст.24 ч.2 Конституції України), що призвів до суттєвого погіршення її творчих здібностей у вигляді втрати здатності перекладати твори німецьких поетів. Позивачка у судове засідання не з'явилася, надавши письмову заяву про можливість розгляду справи без її участі та якою підтримала пред'явлений позов у повному обсязі і просила його задовольнити, стягнувши з відповідача на її користь суму завданої моральної шкоди у розмірі 900 000,00 грн. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте надав письмові заперечення проти позову у яких зазначив про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог [PERSON], тому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, а справу розглянути без їх участі. Дослідивши матеріали справи, надавши належну оцінку доказам наданими сторонами, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] звернулася до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди посилаючись на те, що в селищі Ювілейне між будинками №18 та №20 по вул. Фрунзе є спортивний майданчик із синтетичним покриттям власником якого є Ювілейна селищна рада. На даному майданчику, як вказує позивачка у своєму позові, неповнолітні та дорослі хулігани, змушують її та інших громадян знаходитись в атмосфері їхньої ненормативної лексики, що є грубим порушенням норми ст.28 ч.1 Конституції України. У зв'язку з чим, вона звернулася до голови селищної ради з відповідною письмовою заяво про припинення порушення її прав, а також з вимогою про перенесення в інше місце спортивного майданчику. Проте, як зазначає [PERSON] в обґрунтування своїх вимог, відповідач (в особі голови Ювілейної селищної ради) жодних офіційних відповідей на її звернення не надав, що є протиправною бездіяльністю, яка порушила її психологічний стан і завдали моральної шкоди, розмір якої позивачкою оцінена у розмірі 900 000,00 грн. Так, згідно п.1 ч.4 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ч.3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Частиною 7 ст. 277 ЦК України визначено, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій» під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, висловлення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. Водночас, відповідно до ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, а саме висловлень, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані з огляду на характер використання мовних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Однак, в позові [PERSON] не наведено жодного доказу, який би в контексті наведених вище правових норм, свідчив би про заподіяння моральної шкоди останній, а також не підтверджено причинний зв'язок дій відповідача з порушенням психологічного стану позивачки. Окрім того, у відповідності з п.1 ч.2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та страждання, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті, якою передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Абз. 2 п. 5 Постанови ПВСУ встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань (депресія, психічні розлади тощо) або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Також, постановою Пленуму ВСУ від 27.01.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. З огляду на те, що відсутність причинно-наслідкового зв'язку між діями представників навчального закладу та негативними наслідками, які б мали настати для позивача, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження своїх доводів, а тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України суму судового збору віднести за рахунок Держави.

Outcome: dismissed