Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню доньку. У заяві вказує, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], до досягнення повноліття якою позивач на підставі рішення суду отримувала аліменти на її утримання. 13 лютого 2014 року донька досягла повноліття, у зв'язку із чим стягнення аліментів на її утримання припинено. Між тим донька продовжує навчання в загальноосвітній середній школі і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги. Відповідач не бажає в добровільному порядку надавати матеріальну допомогу на утримання доньки. Позивачка є інвалідом третьої групи від загального захворювання, перебуває на обліку у Запорізькому міському центрі зайнятості як безробітна. Єдиним джерелом її доходів є отримувана пенсія по інвалідності, яка обчислюється сумою у 1049 грн. Зазначених коштів недостатньо для організації життєдіяльності власної та повнолітньої доньки, яка перебуває на утриманні позивачки. На підставі викладеного позивач просить про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої доньки в розмірі ? частини його заробітку (доходу), але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до закінчення донькою навчання, але не більш ніж до досягнення нею 23 років. В судовому засіданні позивач підтвердила доводи, викладені в заяві, просить ухвалити рішення на її користь. Представник відповідача в судове засідання 20 травня 2014 року заявив про повне невизнання позову. В судовому засіданні 5 червня 2014 року просить позов задовольнити частково, стягнувши з його довірителя на користь позивачки аліменти на утримання повнолітньої донька, що продовжує навчання, у розмірі 1/8 частини його доходів до закінчення донькою навчання в загальноосвітній середній школі. В обґрунтування заперечень представник відповідача пояснив суду, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання, не є абсолютним. Його виникнення залежить від таких передумов, як потреба повнолітніх сина (доньки), які продовжують навчання до досягнення 23 років, в матеріальній допомозі, а також можливість батьків надавати таку допомогу. Між тим відповідач, непрацездатний за віком, до того ж є інвалідом першої групи від захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, безстроково; на своє лікування він витрачає значну суму грошових коштів. Його дружина також є непрацездатною за віком, вона страждає низкою хронічних захворювань, у зв'язку з якими перебуває на диспансерному обліку в медичному закладі, її лікування також потребує значних видатків. Крім того, на утриманні відповідача знаходиться його син, хоча й повнолітній, проте такий, що через певні розлади психічного розвитку не може самостійно організовувати свою життєдіяльність. Вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], яка є випускницею загальноосвітньої школи І-Ш ступенів № 78 Запорізької міської ради, закінчивши повний курс навчання 31 травня 2014 року (а. с. 53). Згідно із ст. ст. 199 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання й у зв'язку із цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення 23-х років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Однак, право на утримання припиняється у випадку припинення навчання. В силу роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Виходячи з наведених положень сімейного законодавства та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України обов'язок батьків з утримання повнолітніх сина, доньки, на відміну від обов'язку утримувати неповнолітніх дітей, не є безумовним, а його настання закон пов'язує з сукупністю кількох передумов, тобто продовженням особою навчання, ненастанням 23 років, потребою в матеріальній допомозі, можливістю батьків надавати таку допомогу. При визначенні розміру аліментів, суд ураховує стан здоров'я й матеріальне становище дитини, а також платника аліментів, наявність у нього на утриманні непрацездатної за віком і хворої дружини, повнолітнього хворого сина, його інвалідність. З огляду на викладені обставини суд у відповідності до ст. ст. 182, 200 СК України вважає за доцільне стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/8 частини його доходу щомісяця на утримання повнолітньої доньки, які, на думку суду, є домірними як майновому стану платника аліментів, так і потребі повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, в утриманні. Хоча ст. 182 СК України, положеннями якої в силу ст. 200 СК повинен керуватися суд, визначаючи розмір аліментів для повнолітніх доньки, сина, і встановлює мінімальну межу аліментів у вигляді 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд не знаходить підстав для обмеження розміру аліментів, як того просить позивач, посиланням на цей розмір, оскільки в силу наведеної статті 182 СК її положення ґрунтуються на прожитковому мінімумі для дитини, тоді як донька сторін, досягнувши віку повної цивільної дієздатності, в силу закону втратила цей статус. Судовий збір, від попередньої оплати якого звільнено позивача і пільги щодо сплати якого наявні у відповідача, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial