Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом, у відповідності до останніх уточнень, до Дніпропетровської міської ради, вказавши третю особу: Реєстраційну службу Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області, про визнання права власності. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 08 липня 1966 року вона разом зі своїм чоловіком придбала у [PERSON] за домашньою угодою збудовані стіни житлового будинку, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. В період з 1968 року по 1969 рік, вони закінчили будівництво за свої власні кошти, частково змінивши його план. [INFO], помер чоловік позивача - [PERSON], після смерті якого вона фактично вступила в управління спірного домоволодіння. Оскільки у позивача виникла необхідність оформити право власності на спірне домоволодіння, однак відсутні правовстановлюючі документи, вона звернулася до суду із позовом та просила визнати за нею право власності на домоволодіння [ADDRESS], яке складається з наступних будівель: житловий будинок А - 1, вбиральня Б, сарай В, споруди та мостіння № 1 - 4,І. Житловий будинок А - 1 складається з наступних приміщень: № 1 коридор площею 5,1 кв.м., № 2 - передпокій, площею 9,4 кв.м., № 3 житлова кімната площею 14,5 кв.м., № 4 - житлова кімната площею 7,4 кв.м., № 5 - житлова кімната площею 7,7 кв.м., № 6 - кухня площею 7,7 кв.м., ванна кімната площею 1,7 кв.м., всього загальна площа складає 53, 3 кв.м., а житлова площа - 29,6 кв.м. (а.с. а.с. 61 - 64). Позивач у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, де також зазначила, що позовну заяву підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 70). Представник відповідача до судового засідання також не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив Відповідно до ст. 224, 225 ЦПК України з урахуванням згоди представника позивача, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до вказаного клопотання, не заперечував проти задоволення позову (а.с. а.с. 67, 68, 69). Суд розглядає справу, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська № 135 від 22 грудня 1953 року, [PERSON] було надано земельну ділянку для будівництва житлового будинку, загальною площею 559 кв.м., за адресою: [ADDRESS]; та укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві (особистої) приватної власності від 05 жовтня 1955 року (а.с. а.с. 13 - 14). 22 червня 1954 року забудовнику [PERSON] було відведено земельну ділянку загальною площею 559 кв.м.,яка розташована в [ADDRESS], для індивідуального житлового будівництва, у відповідності до узгодженого проекту від 16 липня 1955 року (а.с. 23, 24, 25, 26). 08 липня 1966 року, між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], було укладено домашню угоду у відповідності до якої, останні придбали збудовані стіни домоволодіння, які розташовані на земельній ділянці, за адресою: [ADDRESS]; однак в подальшому дана угода оформлена не була (а.с. 10). [PERSON], [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 січня 1962 року та від шлюбу вони мають сина [PERSON] (а.с. а.с. 6, 9). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON], за період з 1968 року по 1969 рік, добудували житловий будинок, який розташований за адресою: вул. Кисловодська, 13 у м. Дніпропетровську, змінивши частково план на його будівництво (а.с. а.с. 11 - 12, 17). [INFO] [PERSON] помер, й після смерті якого, [PERSON] фактично прийняла спадщину шляхом вступу в її управління та розпорядження, оскільки проживала та була зареєстрована у вищезазначеному домоволодінні. Інших спадкоємців, крім позивача та її сина - [PERSON] немає. Крім того, останній не заперечував, щоб право власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], було оформлено тільки на позивача (а.с. 7). Відповідно до відомостей домової книги у вищезазначеному домоволодінні зареєстровані і проживають [PERSON] та [PERSON] (а.с. а.с. 18 - 22). Крім того, про факт самочинного будівництва, свідчать данні технічного паспорту, виконаного та виданого ФОП [PERSON], станом на 10 вересня 2014 року (інвентаризаційна справа № 50507). Згідно з даними вищезазначеного технічного паспорту, житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], складається з наступних будівель: житловий будинок А - 1, вбиральня Б, сарай В, споруди та мостіння № 1 - 4,І. Житловий будинок А - 1 складається з наступних приміщень: № 1 коридор площею 14,5 кв.м., № 4 - житлова кімната площею 7,4 кв.м., № 5 - житлова кімната площею 7,7 кв.м., № 6 - кухня площею 7,7 кв.м., ванна кімната площею 1,7 кв.м.; житлова площа складає 29,6 кв.м., а загальна площа складає 53,3 кв.м. (а.с. а.с. 27 - 31). Рішенням Дніпропетровської міської ради № 100/51 від 21 травня 2014 року, [PERSON] була передана земельна ділянка для житлової забудови й відповідно до якого, 29 серпня 2014 року між ними було укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 0,0539 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. а.с. 33 - 36). Відповідно до акту прийому - передачі земельної ділянки, за кадастровим номером № 1210100000:02:168:0021 від 29 серпня 2014 року, Дніпропетровська міська рада надала [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку по фактичному розміщенню самочинно збудованого жилового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 42). Вказані вище спірні правовідносини регулюються нормами Конституції України, Цивільним кодексом України, а також Постановою № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яким останній володіє, користується, розпоряджається на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо воно збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. В силу ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно забудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також згідно п. 16 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державних стандартів. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи й приведених норм закону, а також зважаючи на те, що власник земельної ділянки - Дніпропетровська міська рада, в судове засідання не з'явилася та ніяких заперечень проти визнання права власності на вищезазначене нерухоме майно за [PERSON] до суду не надала. Крім того, відомостей про те, що самочинне будівництво порушує права інших осіб, суду також надано не було, суд доходить висновку про те, що позов необхідно задовольнити та визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно.

Outcome: approved