Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-31 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Чіжмарь С.І., про визнання договору дарування недійсним. В своїй позовній заяві вказує на те, що 10.04.2009 року між ними укладено договір дарування 1/3 частини житлової квартири [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі за №2494. Позивачка зазначає, що через необхідність у наданні сторонньої допомоги та догляду за матір`ю [PERSON] , яка мала похилий вік, укладаючи з відповідачем договір дарування належної їй на праві власності квартири (Свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого Хустською державною нотаріальною конторою Закарпатської області від 21.05.2008 року, за реєстровим №2-1137) діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за її матір`ю. Між ними існувала усна домовленість, відповідно до якої вказана частина квартири буде передана відповідачу лише у випадку надання сторонньої допомоги та здійсненню догляду за її матір`ю. Про те, що замість договору довічного утримання, вона підписала договір дарування квартири, про правову природу договору, права та обов`язки сторін, вона дізналася від працівників поліції у вересні 2017 року, коли звернулася із заявою до Хустського ВП ГУНП в Закарпатській області про вчинення злочину відповідачем. На підставі ст.ст. 203,215,229,717,744 Цивільного кодексу України просила поновити строк позовної давності для оскарження договору дарування та визнати недійним договір дарування 1/3 частини житлової квартири від 10.04.2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №2494. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву в якому вказував, що Договір дарування, укладений 10.04.2009 року між [PERSON] та ним, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Чіжмарь С.І. та зареєстрований в реєстрі №2494 повністю відповідає нормам законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та пояснила, що після розірвання шлюбу з чоловіком, вимушена була поїхати за кордон на заробітки, оскільки у неї на у триманні було двоє дітей. Перебуваючи за кордоном вона потрапила в дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої отримала першу групу інвалідності. Укладати договір вона була змушена, хоча дана квартира є єдиним житлом позивача, оскільки будучи інвалідом та перебуваючи на заробітках, не мала фізичної змоги доглядати за матір`ю. Відповідач скориставшись тяжкими обставинами, знаючи, що у неї немає до кого більше звернутися на рахунок догляду за матір`ю, навмисно почав чинити на неї моральний тиск, погрожуючи що не буде доглядати за бабусею просто так, а тільки у випадку отримання ним частини квартири. В телефонному режимі відповідач переконував її, що належно доглядає за бабусею, однак бабуся за життя скаржилася, що не отримує від відповідача належного догляду. Сварки між сторонами виникали часто з приводу неналежного догляду за матір`ю позивачки і вона неодноразово хотіла розірвати договір, однак, потім в телефонному режимі відповідач просив не розривати договір і обіцяв доглядати за бабусею, постійно її обманюючи. Через часті сварки та побоювання, що відповідач не доглядає за матір`ю, вона змушена була видати довіреність на право користування та проживання сусіда [PERSON] у вказаній квартирі, який допомагав по догляду за матір`ю. Про правову природу укладеного договору, права та обов`язки сторін вона дізналася у 2017 році, коли звернулася із заявою про вчинення злочину відносно відповідача, а тому вважає, що строки стосовно оскарження договору не пропущені. Позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що оскаржуваний договір було укладено добровільно, ніхто позивачку не примушував укладати договір, позивачка пояснювала необхідність укладення такого договору тим, що вона є одинокою жінкою і їй більше нема на кого покластися, а відповідач є відповідальним і допомагає їй у всьому. Після підписання оскаржуваного договору він продовжував проживати з бабусею та доглядати за нею. Зазначив, що доглядав за бабусею належним чином оскільки рахує, що це обов`язок будь-якої нормальної особи доглядати родичів похилого віку. Відповідач також визнав, що він має у власності ще одну квартиру в м. Хуст і не існувало жодних умово дарування йому частини квартири позивачкою. Вважає мотиви заявленого позову позивачкою надуманими та безпідставними, тому просив суд відмовити в задоволенні позову. Третя особа - приватний нотаріус Хустського нотаріального округу Чіжмарь С.І. до суду не з`явився, надав заяву про слухання справи у його відсутності. Суд заслухавши пояснення учасників судового розгляду, пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, приходить до висновку що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вході судового розгляду позивачка навела докази в обґрунтування своїх вимог, які дають суду підстави визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири. Так, під час розгляду справи в судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив суду, що після розлучення його сина та позивачки-невістки, остання виїхала до Чехії на заробітки, а свати домовилися між собою, що візьмуть собі на виховання по одному онуку. Онуки повинні були доглядати за пенсіонерами в старості, а ті мали взамін залишити по смерті своє майно. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , пояснила, що являється сусідкою сторін. За час проживання по сусідству з ними може сказати, що відповідач відносився до [PERSON] добре, протиправних дій відносно неї не вчиняв. Позивачка приїжджаючи додому, також протиправних дій відносно [PERSON] не вчиняла. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначив, що є давнім знайомим [PERSON] , допомагав їй у оформленні документів на спадщину за померлим [PERSON] , який помер [INFO] . Свідок пояснив, що під час оформлення спадщини між позивачем та [PERSON] була домовленість, що [PERSON] відмовляється від своєї частки на спадщину після смерті чоловіка на користь доньки [PERSON] , але остання потім відчужить частину квартири внукові [PERSON] , який залишився проживати з нею, щоб внук мав якесь своє житло. 1/3 частину житлової квартири позивачка подарувала відповідачу, щоб він здійснював догляд за бабусею [PERSON] Конфлікти між сторонами почалися, коли [PERSON] серйозно захворіла і була вже лежачою. За той період з бабусею ще проживав сусід [PERSON] , який так само доглядав за бабусею, а сам відповідач жив з [PERSON] періодично, інколи відлучався і проживав у батька, а потім знову повертався. Коли [PERSON] стала дуже хворою під час проживання з онуком її навіть було оформлено до будинку для осіб похилого віку в місті Мукачево. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив суду, що на прохання [PERSON] проживав з бабусею [PERSON] на підставі довіреності про користування квартирою з 2012 по 2017 рік, а саме в квартирі [ADDRESS] . За час проживання відповідач неодноразово говорив, що він би взагалі не доглядав за бабусею, однак, через те що мати уклала з ним договір, він уже зобов`язаний доглядати за бабусею. В ході розгляду справи судом встановлено, що 10.04.2009 року між сторонами укладено договір дарування 1/3 частини житлової квартири [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі за №2494. Вказана квартира належала позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Хустською державною нотаріальною конторою Закарпатської області від 21.05.2008 року, за реєстровим №2-1137. Право власності на квартиру на підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом зареєстроване Хустським ДПТІ 10 квітня 2009 року в книзі для реєстрації №41 дод. стор.117, запис №3541, реєстраційний номер об`єкту за РПВНМ 15767775. Мати позивачки - [PERSON] померла [INFO] . Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд повинен установити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Суд вважає, що позивачем на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів - доведена наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття дарувальником [PERSON] фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: стан здоров`я позивачки (вона є інвалідом першої групи, та отримує повну пенсію, що підтверджується довідкою Чеського відділу соціального забезпечення про отримання нею пенсії по інвалідності від 16.01.2008 р.; постійне проживання позивачки за кордоном, що підтверджується відміткою в закордонному паспорті про прийняття на консульський облік Посольства України в Чеській Республіці 17.05.2004 року, і вказує на відсутність можливості у позивачки та той час здійснювати догляд за матір`ю похилого віку, яка проживала в Україні; стан здоров`я [PERSON] , 1923 р.н., яка мала першу групу інвалідності та потребувала сторонньої допомоги (як фізичної, так і психологічної), що підтверджується висновком МСЕК від 02.06.2004 року, і неможливість позивачкою здійснювати догляд за матір`ю, через те, що вона сама має першу групу інвалідності та перебувала за кордоном; наявність у позивача спірного житла як єдиного; наявність у відповідача крім, 1/3 частини квартири подарованої позивачкою, цілої житлової квартири в м. Хуст ; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором (оскільки оригінал Договору Дарування від 10.04.2009 року знаходиться в позивача) дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування та користування нею, поки відповідачем не змінились ключі та замки на вхідних дверях. Так, відповідно до п.7 оскаржуваного договору право власності на частку квартири, що дарується, переходить до обдарованого з моменту передачі та прийняття дарунка, про що буде свідчити одержання обдарованим примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Проживання позивача у квартирі не може бути підтвердженням фактичної передачі майна, оскільки відповідач зареєстрований за адресою в квартирі [ADDRESS] . Реєстрацію права власності на квартиру проведено Хустським ДПТІ 10 квітня 2009 року за позивачем вдень укладання оскаржуваного Договору дарування від 10 квітня 2009 року. Аналогічний висновок міститься й у постановах Верховного Суду України у справі № 6-372 цс16 від 27 квітня 2016 року та у справі № 6-201 цс15 від 21 жовтня 2015 року. Відповідно до вимог ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229,233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. З огляду на викладене, установивши, що [PERSON] , як людина, яка за станом здоров`я (інвалід) та проживанням за кордоном (заробітки), суд розцінює ці обставини як тяжкі і через них позивачка не могла надати сторонню допомогу та догляд своїй матері [PERSON] , (котра за наявності інвалідності потребувала сторонньої допомоги) і змушена була погодитися на укладення оспорюваного договору на користь відповідача, який психічно тиснув на позивача ставлячи умову про надання догляду бабусі лише у випадку укладення оспорюваного договору (що було обманом із сторони відповідача). Квартира, яка була предметом договору єдине житло позивачки і вона продовжувала проживати в ній, поки відповідач не змінив замки на вхідних дверях, коли остання приїжджала на територію України після укладення договору дарування. Позивачка уклала оспорюваний договір лише за сподівання та умови довічного надання допомоги та догляду за її матір`ю. Однак, вона помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і обдарованим і вважала, що уклала договір довічного утримання, а не договір дарування про правову природу договору дарування вона дізналася уже після смерті матері у вересні 2017 року від працівників поліції, коли звернулася із заявою про вчинення злочину до Хустського ВП ГУНП в Закарпатській області. Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Підстави для застосування спеціальної позовної давності, передбаченої ст.258 ЦК України, відсутні, оскільки позивач просить визнати недійсним договір дарування, а не розірвати його. Щодо заяви представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, то суд вважає, що вказаний строк позивачем не пропущено, оскільки такий висновок відповідача не узгоджується з приписами ч.2 ст.261 ЦК України, адже психічний тиск на позивача перестав вчинятися відповідачем після смерті бабусі. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Позивачка змогла безпосередньо реалізувати своє право в примусовому поряду через суд тільки після смерті матері, оскільки відповідач уже не мав змоги маніпулювати позивачкою та погрожувати, що залишить бабусю без догляду. Враховуючи наведене та

Outcome: approved