Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даною позовною до Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Іллінецьке» та до [PERSON], в якій вказала, що 14.09.2013року вона отримала оригінал наказу державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Іллінецьке» №6 від 06 вересня 2013 року, підписаного керівником [PERSON] з прикладенням печатками підприємства про її звільнення 9 вересня 2013 за такими підставами звільнення: «відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин п.4 абз. 1 ст. 40 КЗпП передання матеріальних цінностей підприємства - свиней (на суму близько 68000) третім особам без будь-якого доручення підприємства та привласнення виручених коштів П.2 абз.1 ст.41 КЗпП». З незрозумілих причин позивачу був надісланий оригінал, а не копія такого наказу супровідним листом державного підприємства Сільськогосподарське підприємство «Іллінецьке» за вих. № 4 від 11.09.2013 року, що також підписаний директором [PERSON] з прикладенням печатки підприємства та з зазначенням в супровідному листі Додатком 1 - наказ №6 від 10.09.2013 року. Таким чином виявлено суттєву невідповідність в діях керівника, який оформив два однакових накази за №6 від. 06.09.2013 та № 6 від 10.09.2013 року. У зв'язку з тим, що в конверті цінного листа з відбитком календарного штемпелю 11.09.13 р., на якому міститься штрихкодовий номер цінного поштового відправлення 2105060494685 не виявлено наказу № 6 від 10.09.2013 року, то цю ситуацію позивач розуміє, що таку розбіжність вчинено навмисно, аби утруднити оскарження неіснуючого наказу, а тому оскаржується саме звільнення за оригіналом наказу № 6 від 06.09.2013 року. Наявний в конверті опис цінного листа з відбитком календарного штемпелю 11.09.13 не містить опису дати наказу № 6, номера та дати супровідного листа, а також не містить підпису відправника. Дане звільнення позивач вважає незаконним і необґрунтованим з наведених у позові підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в місячний строк з дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі йому трудової книжки. Позивачка [PERSON] в позовній заяві зазначає, що ні наказу про звільнення, ні трудової книжки їй не вручали. В наказі про її звільнення не конкретизовано формулювання причин звільнення, а саме: не зазначено дати прогулу, години прогулу, не вказано про яку відсутність працівника ведеться мова -про відсутність на підприємстві чи про відсутність на робочому місці. З такого формулювання неможливо визначити поважність причин порушення працівником трудових обов'язків, якщо таке мало місце. Що стосується формулювань звільнення за пунктом 2, абз.1, ст. 41 КЗпП України, то воно також не конкретизоване, не підтверджено будь-якими доказами і ґрунтується на припущеннях. На думку позивачки таке формулювання відповідачем вчинено свідомо, щоб дошкулити її, завдати моральної шкоди, знизити її ділову репутацію, принизити в очах бувших колег, залякати інших працівників. Позивач зазначає, що внаслідок видання незаконного наказу про її звільнення вона пережила сильний стрес, і як наслідок перебувала в період з 14.09.2013 по 01.10.2013 на стаціонарному лікуванні в державній установі «Національний науковий центр «Інститут кардіології імені академіка М.Д. Стражеска» Національної академії медичних наук України» у відділенні некоронарогенних хвороб серця та клінічної ревматології за адресою м. Київ, вул. Народного ополчення буд. № 5. Позивач вважає, що вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, та того, що вона втратила душевний спокій, постійно перебуваючи у роздратованому стані. Тому, враховуючи викладені обставини, [PERSON] просить визнати незаконним та скасувати наказ державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Іллінецьке» №6 від 06 вересня 2013 року, підписаного керівником [PERSON] з прикладенням печатки підприємства про її звільнення 9 вересня 2013 року за такими підставами звільнення: «відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин п.4 абз. 1 ст. 40 КЗпП, передання матеріальних цінностей підприємства - свиней (на суму близько 68000) третім особам без будь-якого доручення підприємства та привласнення виручених коштів П.2 абз.1 ст.41 КЗпП» і стягнути із відповідача [PERSON] на її користь моральну шкоду в сумі сто тисяч гривень. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала в повному об'ємі і просить їх задоволити. Вона суду пояснила, що її звільнення вона вважає незаконним і не обґрунтованим, так як прогулу у неї не було і не було крадіжки. Свою роботу вона ніколи не прогулювала, а в дні, на які посилається [PERSON], а саме на 3 вересня 2013 року, як на дні прогулу, вона написала заяву про відпустку за власний рахунок. Трудова книжка їй вручена не була, розрахунок не проведено, профспілковий комітет згоди на звільнення не давав. Після видання наказу про звільнення вона продовжувала працювати на посаді зоотехніка і отримувати зарплату. Вона пропрацювала вже 32 роки на даному підприємстві, користується великою повагою в колективі, тому дії [PERSON] вважає неприпустимими. Після видання цього наказу вона пережила глибокий стрес і на її думку саме він має її відшкодовувати моральну шкоду в розмірі сто тисяч гривень, які вона просить стягнути з нього на її користь. Представник відповідача - Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Іллінецьке» Лопатецька О.М. позов визнала частково в частині незаконності наказу про звільнення позивачки [PERSON] і згодна на часткове його задоволення. Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди позивачці, на її думку, слід покласти на відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] позову не визнав повністю і пояснив, що згідно наказу № 571 від 04.07.2013 року Регіонального відділення Фонду державного майна України у Вінницькій області, його призначено на посаду директора ДПСП «Іллінецьке», однак працівники вказаного підприємства його так і не допустили до роботи. Він вважає, що звільнення позивачки проведено законно. Наказом №3 від 07.07.2013 року він скасував всі довіреності, які видавались попереднім директором, тому свині продавались без його відома, а 3 вересня 2013 року позивачка знаходилась в м. Києві і ним наказ про її відпустку без збереження заробітної плати не підписувався. Звернутись до профкому підприємства про отримання згоди на звільнення позивачки в нього не було можливості, оскільки його не допускали до адміністративного приміщення підприємства. В задоволенні позову він просить відмовити. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі та оцінивши їх в сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зважаючи на наступні встановленні та підтверджені обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України у справах про звільнення працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в місячних строк із дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як встановлено в судовому засіданні, при звільненні позивачки, їй не було вручено ні копії наказу про її звільнення, ні трудової книжки. Вона пояснила, що конверт з наказом їй надали в поштовому відділені с. Іллінецького 14 вересня 2013 року, а 11жовтня 2013 року вона поштою відправила позовну заяву до суду. Відповідачі не спростовують даних доводів, тому суд вважає, що позивачка в установлений законом строк звернулась з даною позовною заявою. Як видно з наказу № 6, дата складання якого 06.09.2013 року, (а.с.7) в цьому наказі про звільнення позивачки не конкретизовано формулювання причин звільнення, а саме: не зазначено дати прогулу, години прогулу, не вказано про яку відсутність працівника ведеться мова -про відсутність на підприємстві чи про відсутність на робочому місці. З такого формулювання неможливо визначити поважність причин порушення працівником трудових обов'язків, якщо таке мало місце. Що стосується формулювань звільнення за пунктом 2, абз.1, ст. 41 КЗпП України, то воно також не конкретизоване, не підтверджено будь-якими доказами і ґрунтується на припущеннях. В наказі не вказано на трудовий кодекс якої країни йдеться посилання. З формулювання звільнення, зазначеного в наказі, з посиланням на п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, неможливо встановити причин звільнення з роботи позивача, оскільки в наказі у відсутність вини, без врахування поважності причини відсутності на роботі звільнення за порушення трудових обов'язків є протиправним, та таким що входить в пряму суперечність з законом, оскільки суду не представлено жодного офіційного документу, яким би фіксувався прогул, що став підставою для звільнення позивачки . Позивачка [PERSON] пояснила, що 03.09.2013 року перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, надавши суду копію табеля обліку використання робочого часу (а.с. 48), копії заяви та наказу про відпустку 03.09.2013 року без збереження заробітної плати (а.с. 96, 97). Ці докази відповідачами не спростовані. Зазначення в наказі такої підстави звільнення, як: «… передання матеріальних цінностей підприємства - свиней (на суму близько 68000 грн.) третім особам без будь-якого доручення підприємства та привласнення виручених коштів п.2 абз.1 ст. 41 КЗпП» не підтверджено будь-якими об'єктивними доказами і ґрунтується на припущеннях, оскільки, вина позивачки [PERSON] у переданні таких матеріальних цінностей ні обвинувальним вироком, ні рішенням суду у цивільній справі не встановлено. Будь - які перевірки з цього приводу станом на час звільнення не були проведені, яким саме особам було передано такі матеріальні цінності не встановлено. Формулювання в наказі про звільнення «близько 68 000 грн.» є неприпустимим. З цього приводу у позивача будь - які пояснення до звільнення не відбирались, службові перевірки по даним фактам не проводились. Позивачка надала суду постанову органів досудового слідства від 25.02.2014 року про закриття кримінального провадження, згідно якої при реалізації свиней підприємством порушень не було встановлено. Відповідачі цей доказ також не спростували. Відповідно до ч.1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Відповідачем по справі, [PERSON], вимоги закону в цій частині не виконані. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, звільнення працівника за прогул допускається лише за наявності вини працівника. Однак, відповідачем у справі не було надано жодного доказу вини позивача за прогул, вчинений, як встановлено в судовому засіданні зі слів відповідача 3 вересня 2013 року, а висловлені в судовому засіданні міркування [PERSON] стосовно вини [PERSON], не знайшли свого підтвердження, оскільки не підтверджені жодними об'єктивними доказами. Згідно ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членами якої є працівник. Проте, в порушення наведеної вище імперативної норми закону відповідач [PERSON] не звернувся до профспілкового комітету за отриманням відповідної згоди на звільнення [PERSON] Подання з цього приводу ним не готувалось, не підписувалось та на розгляд профспілкової організації підприємства не надсилалось. В цій частині судом не приймаються до уваги доводи відповідача [PERSON] про те, що він фізично не міг вчинити вказаної дії, так як його не допускають до робочого місця, оскільки вказані обставини (перепони для відповідача [PERSON].) не можуть бути підставою для зміни встановленого законом порядку звільнення працівника з роботи, окрім того, суд вважає, що [PERSON] навіть не робились спроби дотриматись регламентованого законом порядку звільнення (оскільки докази цьому ним суду не представлено). Окрім того, відповідно до ч. 1 та 2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Однак, трудова книжка [PERSON] не видавалась, та відповідний наказ про її звільнення по суті нереалізований, оскільки вона продовжує працювати та отримувати заробітну плату. Враховуючи наведене, в цій частині позовні вимоги слід задовольнити, скасувавши наказ про звільнення позивача, як такий, що винесений з істотним порушенням встановленого законом порядку звільнення. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди заподіяної незаконним звільненням позивачки [PERSON] суд виходить з наступного. Порядок та правові підстави відшкодування моральної шкоди визначаються ст. 23 ЦК України. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Таким чином, будь-який факт протиправної поведінки щодо особи має наслідком отримання даною особою моральної шкоди, оскільки вона впевнена, що її права захищаються законом і є непорушними (ст. 21 Конституції України). Тому обов'язок відшкодування моральної шкоди виникає із самого факту протиправної поведінки щодо позивачки. Цілком зрозуміло, що протиправна поведінка службової особи, яка наділена правом прийому, звільнення з роботи по відношенню до позивача викликала в неї обурення, душевні страждання та відчуття розпачу, що підтверджує сама позивачка. Згідно представлених позивачем доказів, вона одразу після отримання наказу про її звільнення з роботи, тобто з 14.09.2013 року по 19.09.2013 року знаходилась на стаціонарному лікуванні в Іллінецькому РТМО, про що свідчить лист непрацездатності серія АВЯ № 252220 (а.с.52). Після чого її стан погіршився і вона із 19.09.2013 року по 01.10.2013 року знаходилась на стаціонарному лікуванні в державній установі «Національний науковий центр «Інститут кардіології імені академіка М.Д. Стражеска» Національної академії медичних наук України». Відповідно до ст. 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Виходячи із зазначених норм Конституції України та Цивільного кодексу України, суд вважає, що позивачка має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок незаконного звільнення. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд приймає до уваги доводи позивача про те, що протиправними діями відповідача [PERSON] при її звільнення з роботи, їй завдано моральних та фізичних страждань. Також зважає на те, що керівництву було відомо, що після розмови про її звільнення вона втратила спокій, стала хвилюватись, переживати з приводу можливої втрати роботи. Після отримання копії наказу про звільнення позивача з роботи вона двічі перебувала на стаціонарному лікуванні. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом враховано вимоги розумності і справедливості, характер порушення прав позивача, глибини її фізичних та душевних страждань, погіршення стану здоров'я, що могло призвести до важких наслідків, незаконного позбавлення її можливості реалізації свого права на працю, а також ступінь вини особи, яка допустила незаконне звільнення позивача з посади. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що заявлений розмір моральної шкоди є непомірно великим, а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі десять тисяч гривень. Враховуючи те, витрати на правову допомогу в сумі 600 грн. [PERSON] були сплачені, що підтверджується договором про надання правової допомоги адвоката в цивільній справі від 19.11.2013 року (а.с. 39-41), то дані кошти слід стягнути з в повному обсязі із відповідача ДП СП «Іллінецьке». На підставі наведеного та

Outcome: approved