Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про зняття з реєстраційного обліку в квартирі. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26 травня 2015 року було залишено без розгляду позовну вимогу №2 про зобов'язання Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області зняти [PERSON] з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач вказала, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач також зареєстрований у вказаній квартирі, але вже більше року в ній не проживає. Відповідач в судове засідання не з'явився і про причину своєї неявки суд не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, в тому числі через оголошення в ЗМІ. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] згідно копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6). В даній квартирі зареєстрований і відповідач, який є сином позивача, що підтверджується довідкою № 06/02 про склад сім'ї (а.с.7). Однак, більше року в цій квартирі не проживає, що підтверджується також показаннями свідків в судовому засіданні. Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується члена сім'ї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст..3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення частково. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved