Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просить суд зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області зняти з реєстрації [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування свої вимог, позивачка зазначила наступне. Вона з 09.09.2005 року та по цей час зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Згідно довідки № 1015 від 05.09.2013 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], колишній чоловік позивачки, основний квартиронаймач з 26.04.1985 року; [PERSON] - колишня дружина - з 09.09.2005 року; [PERSON] - дружина з 01.06.2007 року; [PERSON] - син дружини - з 20.07.2007 року. Відповідно до рішень Приморського районного суду міста Одеси від 18 лютого 2010 року та Апеляційного суду Одеської області від 07.02.2013 року [PERSON] є користувачем житлового приміщення - квартирою [ADDRESS]. Спірна квартира не приватизована, складається з однієї кімнати, розміром 13.65 кв.м. Відповідачі жодного дня в ній не проживали та в квартиру не вселялись. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомили. З'ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовую свої вимоги та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, судом встановлено наступне. Згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до рішень Приморського районного суду міста Одеси від 18 лютого 2010 року та Апеляційного суду Одеської області від 07.02.2013 року позивач [PERSON] є користувачем житлового приміщення - квартирою [ADDRESS]. Також, вищевказаними рішеннями було встановлено, що [PERSON] мешкає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 26.04.1985 року, згідно довідки, яка була отримана його батьком [PERSON] згідно ордера, виданого районною адміністрацією (виконкомом Центральної районної Ради народних депутатів м. Одеси). В період з 15.07.2005 року по 08.12.2005 року [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] Від цього шлюбу у них дітей немає. З 01.06.2007 року по теперішній час в цій квартирі зареєстровані: його дружина - [PERSON], а з 20.07.2007 року - син [PERSON], [PERSON]. З 09.09.2005 року [PERSON], як дружина наймача квартири [PERSON], за його згодою була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та до цього часу в ній проживає. В своєму позові, [PERSON] просить суд зняти з реєстрації [PERSON] та [PERSON] за вищевказаною адресою, однак з яких підстав суду не зазначено. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Як випливає з матеріалів справи, позивач [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS]. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за вказаною вище адресою за згодою [PERSON], який є основник квартиронаймачем неприватизованої квартири. Отже, посилаючись на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані, не засновані на нормах діючого законодавства України та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed