Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON],[INFO] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме належною їй частиною житлового будинку в [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що є власником частини будинку в [ADDRESS]. На прохання [PERSON] 05 квітня 2013 вона дала згоду на реєстрацію відповідачки та її неповнолітнього сина у цій частині будинку. Така реєстрація була необхідна [PERSON] для отримання соціальної допомоги як малозабезпеченій сім»ї. Відповідачі не проживали та не проживають у належній їй частині будинку, а лише значаться там зареєстрованими. В даний час вона має намір провести відчудження цієї частини будинку, однак реєстрація відповідачів в житлі перешкоджає їй розпорядитися будинком. Тому просить задоволити позов. Ухвалою Славутського міськрайсуду від 22 жовтня 2014 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору притягнуто орган опіки та піклування виконкому Славутської міської ради. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] підтримали позов з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, позивачка додатково пояснила, що дозволила зареєструватися для [PERSON] та її неповнолітнього сина та тимчасово там проживати, оскільки відповідачка обіцяла їй допомагати як людині похилого віку. Однак відповідачка за надані нею кошти лише декілька раз купила продукти харчування і жодного дня в будинку не проживала. Відповідачка [PERSON] діюча від свого імені та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] в судовому засіданні 24 листопада 2014 року позову не визнала і пояснила, що позивачка сама запропонувала зареєструватися в належній їй частині житлового будинку по [ADDRESS], провести там ремонт та забрати її у відремонтований будинок, щоб піклуватися про неї. Вона тривалий час доглядала за [PERSON], купувала продукти харчування, водила до лікарів, мала намір доглядати за нею. Однак через деякий час позивачка знайшла інших осіб, які стали за нею доглядати, а їй наказала забрати речі з будинку. Тому вона змушена була на слідуючий день після того, як завезла власні речі до будинку позивачки, їх забрати. Вона з сином тривалий час винаймає житло і не має власного помешкання. Тому має намір найти спільну мову з позивачкою та проживати в будинку, просить відмовити в задоволенні позову. В судові засідання, призначені на 16.12.2014 року, 14.01.2015 року, 28.01.2015 року, 12.02.2015 року відповідачі не з»явилися, хоча належним чином повідомлялися про день і час розгляду справи. У вказані судові засідання [PERSON] щоразу надсилала клопотання з проханням перенести розгляд справи на іншу дату в зв»язку з тим, що вона хворіє і не може прибути до суду. Однак відповідачкою не надано жодного медичного документу, що підтверджує її хворобу. Тому суд приходить до висновку, що [PERSON] не з»явилася в судові засідання без поважних причин і вважає за можливе продовжувати розгляд справи у відсутності відповідачів. Представник органу опіки та піклування виконкому Славутської міської ради Шаргородська Н.І. пояснила, що [PERSON] не набув права користування житлом по [ADDRESS], тому його інтереси не порушуються. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, відповідачки, представника третьої особи, свідків, дослідивши представлені письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Так, судом об»єктивно встановлено і не оспорюється сторонами, що [PERSON] є власницею частини будинку в [ADDRESS], хоча фактично проживає в [ADDRESS]. 05 квітня 2013 року за згодою позивачки [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] зареєстрували своє місце проживання у вищевказаній частині будинку. Із пояснень сторін вбачається, що відповідачка та її неповнолітній син за адресою м. Славута [ADDRESS] жодного дня не проживали, до суду з позовами про вселення не зверталися. Згідно пояснень відповідачки протягом доби в цій частині будинку перебували лише її речі. Висновок органу опіки та піклування виконкому Славутської міської ради у висновку від 03.12.2014 року про те, що при задоволенні позову будуть порушені права неповнолітнього [PERSON] на житло суд не може прийняти до уваги, оскільки він є необґрунтованим по слідуючих підставах. Так, в силу ст. 383 ч. 1 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як передбачено ст. 155 цього Кодексу, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК Української РСР). Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. З положень ч. 1 ст. 8 ЦК України; ч.ч. 1, 3 ст. 98; ч. 1 ст. 99 ЖК Української РСР убачається, що власник жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасові жильці). Тимчасові жильці на вимогу власника або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Досліджені судом докази вказують на те, що [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] не проживала з [PERSON] в одному житловому приміщенні та не вели з останньою спільного господарства, вони не були пов'язані спільним побутом. [PERSON] та [PERSON]зареєструвалися в квартирі не як члени сім'ї власника житла, тому спірні правовідносини не регулюються нормами ст. 405 ЦК України і ст. 156 ЖК Української РСР. Із пояснень сторін, свідків, заяви про реєстрацію за місцем проживання від 05 квітня 2013 року судом встановлено, що [PERSON] дозволила [PERSON] та [PERSON] тимчасове проживання та реєстрацію місця проживання в квартирі без стягнення з них плати за користування житловим приміщенням, отже вказані особи за своїм правовим статусом мали бути тимчасовими жильцями. За таких обставин вони не набули самостійного права на користування частиною будинку, внаслідок чого після звільнення помешкання від речей вони втратили право користування ним. Таким чином вимоги позивачки є підставними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до ст.88 ЦПК України з [PERSON] слід стягнути понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved