Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 03 квітня 2012 року вона звернулася до ПАТ «Банк Руський Стандарт» для отримання кредиту на придбання холодильника, який нею було отримано та сплачено. В кінці 2012 року відповідачем їй було направлено банківську картку та лист з тарифним планом й оскільки вона потребувала кредитних коштів, то в лютому 2013 року за її зверненням установа банку активувала кредитну картку, направила їй та встановила кредитний ліміт в розмірі 13000 грн. Після цього вона користувалася кредитними коштами, погашала кредит та відсотки, а у вересні 2014 року від відповідача отримала повідомлення про існування заборгованості в сумі 12791,57 грн. Оскільки під час оформлення її усної заяви про встановлення кредитного ліміту вона жодних письмових договорів не підписувала, ніякої письмової інформації про форми кредитування та способу погашення кредиту, відсоткової ставки, тощо від ПАТ «Банк Руський Стандарт» не отримувала, то це є порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», інших норм чинного банківського законодавства щодо надання кредитодавцем повної необхідної достовірної інформації про товар (роботи, послуги) у доступній наочній формі, яка б забезпечувала можливість здійснення компетентного вибору, в зв'язку з чим, просить укладений 09.07.2012р. зазначений договір про встановлення кредитного ліміту визнати нікчемним та застосувати наслідки недійсності цього нікчемного правочину. Представник позивачки в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав. Відповідач був належним чином повідомлений про час і місце слухання справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, але в судове засідання представника не направив, надіславши письмові заперечення проти позову, вважаючи укладений кредитний договір дійсним і таким, що відповідає вимогам чинного законодавства; відеоконференція з Шевченківським районним судом м. Києва не відбулася по причині технічних несправностей у зазначеному суді. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. За змістом положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За змістом вимог ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Приписами ст.1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі, а кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися та підписали сторони. Згідно з приписами ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст.642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. В судовому засіданні встановлено, що 03 квітня 2012 року ПАТ «Банк Руський Стандарт» (після зміни найменування ПАТ «Банк Форвард») отримав від [PERSON] пропозицію, що викладена в п.3 її заяви [NUMBER] (оферта), укласти договір про надання та використання платіжної картки. [PERSON] погодилася, що прийняттям (акцептом) пропозиції (оферти) про укладення такого договору будуть дії установи банку по відкриттю їй поточного рахунку, здійснені протягом 18 місяців з дати оферти (пп.4.2, 6.2 заяви). В межах зазначеного строку 09 липня 2012 року банк відкрив [PERSON] поточний рахунок, а тому вчинив дії для акцепту оферти, що підтверджується випискою по рахунку. Вищевказані обставини з огляду на положення ст.ст.638, 642 ЦК України свідчать про фактичне укладення між ПАТ «Банк Руський Стандарт» та [PERSON] договору про надання та використання платіжної картки [NUMBER]. Крім того, відповідно до п.3 поданої [PERSON] заяви (оферти) договір про картку укладений на умовах, викладених в цій заяві, Умовах надання та обслуговування платіжних карток банку та Тарифах по карткам банку. Відповідно до пп.8, 14 заяви (оферти) Умови по карткам та Тарифи є складовою та невід'ємною частиною договору про картку. З вказаними документами [PERSON] ознайомилася, погоджувалася, розуміла їх зміст та положень, яких зобов'язалась виконувати, скріпивши особистим підписом. Відсутність підпису позивачки на другому примірнику наявної у неї заяви при наявності підпису уповноваженої особи банку (наданий установою банку перший примірник оферти від 03.04.2012р. містить усі необхідні реквізити, зокрема й підпис позивачки) не свідчить про неукладення сторонами спірного договору та неузгодженість його істотних умов. Тому, оскільки зміст укладеного між сторонами договору про картку зафіксований в кількох документах, то з огляду на приписи ст.207 ЦК України письмова форма даного правочину дотримана. Наведений висновок також не суперечить рішенню Конституційного Суду України від 10.11.2011р. в справі №1-26/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), на яке [PERSON] посилається в своїй заяві, оскільки в даному судовому рішенні констатується лише про поширення законодавства про захист прав споживачів на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором споживчого кредиту, які виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, що не оспорюється відповідачем і не піддається сумніву судом. Підписавши договір про картку, отримавши кредитну картку поштою та активуваши її з 25 лютого 2013 року, [PERSON] почала користуватися кредитними коштами банку в рамках ліміту в розмірі 13000 грн. (в подальшому ліміт було збільшено до 15500 грн.) на власний розсуд за власною волею, що підтверджується випискою по особовому рахунку клієнта. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачкою та її представником всупереч вимогам ст.ст.58-60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів порушення з боку відповідача при укладенні кредитного договору її прав як споживача фінансових послуг, вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Цивільного кодексу України чи інших положень чинного цивільного законодавства; даний договір не суперечить моральним засадам суспільства, волевиявлення позивачки було вільним і відповідало її внутрішній волі, а її посилання в позовній заяві та пояснення представника в судовому засіданні з огляду на приписи ст.ст.57, 62 ЦПК України не є такими доказами й клопотання про допит цих осіб в якості свідків перед судом не ставилося. Таким чином, враховуючи викладені обставини, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Оскільки [PERSON] на підставі п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору, спір вирішений не на її користь, то у відповідності до положень ст.88 ЦПК України компенсацію цих судових витрат слід покласти за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed