Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду з позовними вимогами до [PERSON], в яких просить припинити право власності на ? частину земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS], загальною площею 693,74 кв.м, що належить їй [PERSON], визнати право власності на ? частину цієї земельної ділянки за [PERSON], стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію вартості ? частини земельної ділянки в розмірі 52749 гривень. В подальшому на підставі заявленого клопотання ухвалою суду від 13.10.2014 позов в частині припинення права власності та визнання права власності на земельну ділянку був залишений без розгляду. Рішення приймалось в частині заявлених позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації вартості земельної ділянки в розмірі 52749 гривень. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги та пояснила, що є власницею земельної ділянки по [ADDRESS], загальною площею 693,74 кв.м, право власності на яке придбала шляхом приватизації. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 03.02.2012 між нею та [PERSON] був поділений в натурі належний ним на праві власності житловий будинок [ADDRESS]. Окрім того, цим рішенням було встановлено порядок користування земельною ділянкою для обслуговування будинку з виділенням кожному зі співвласників земельних ділянок. В подальшому рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 25.06.2014 право власності на належну їй земельну ділянку було припинено та визнано за [PERSON] право власності на земельні ділянки площею 212,1 кв.м та 76,4 кв.м, за [PERSON] - право власності на 137,6 кв.м та 150,9 кв.м, за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на 92 кв.м та 25 кв.м. Зазначила, що таким чином її позбавили право власності на земельну ділянку не вирішивши питання про відшкодування вартості належного їй майна. В судовому засіданні відповідач проти позову заперечив та пояснив, що відповідно до ст.61 п.5 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, тому спірна земельна ділянка була поділена між колишнім подружжям в межах норм діючого законодавства, за відповідачем вже визнано право власності на частину спірної земельної ділянки. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до державного акту на право власності на земельну діянку, [PERSON] є власницею земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS], площею 693,74 кв.м з цільовим призначенням - присадибна ділянка на підставі рішення Мелітопольської міської ради від 29.03.2005 №1/2. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 03.02.2012 між колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] було поділено в натурі належний ним житловий будинок [ADDRESS] та визначено порядок користування земельною ділянкою, що його обслуговує. [PERSON] виділено в особисте користування земельні ділянки площею 212,1 кв.м та 76,4 кв.м, [PERSON] - земельні ділянки площею 137,6 кв.м та 150,9 кв.м., в загальне користування [PERSON] та [PERSON] виділено земельні ділянки площею 92 кв.м та 25 кв.м. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 25.06.2014 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину земельної ділянки. Зазначеним рішенням за [PERSON] було визнано право власності на ділянки площею 212,1 кв.м та 76,4 кв.м; за [PERSON] було визнано право власності на земельні ділянки площею 137,6 кв.м та 150,9 кв.м; за [PERSON] та [PERSON] визнано право спільної сумісної власності на земельні ділянки площею 92 кв.м та 25 кв.м по [ADDRESS]; право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], площею 693,74 кв.м, зареєстроване за [PERSON] - припинено. За змістом позовних вимог та наданих в судовому засіданні пояснень, позивач, не заперечуючи проти права відповідача на отримання частини земельної ділянки у відповідності до ст..120 Земельного кодексу України, вважає, що її позбавили права власності на майно, яке має відповідну ціну та вартість якого повинна бути їй компенсована. Конституція України гарантує кожному громадянину України право на землю (стаття 14). Це право громадяни реалізують в процесі безоплатної приватизації землі. Право на безоплатну приватизацію може бути використано громадянином лише один раз по кожному виду використання (ч. 4 статті 116 Земельного кодексу України). У випадку приватизації ділянки одним з подружжя, другий не втрачає права на безоплатну приватизацію. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] використала своє гарантоване Конституцією України право на безоплатну приватизацію та в подальшому такого права позбавлена, тобто може отримати земельну ділянку з відповідним призначенням лише на підставі цивільно-правових угод. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на п. 5 ст.61 Сімейного кодексу України, яким передбачалось, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, оскільки зазначена норма була введена в дію Законом України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» 11.01.2011 та виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012. Навпаки, в статті 57 Сімейного кодексу України до переліку майна, що є особистою власністю подружжя визначена і земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки. Відповідач заперечував проти стягнення вартості земельної ділянки, зазначаючи, що таке стягнення можливе лише при примусовому припиненні права на земельну ділянку. Дійсно, статтею 143 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав припинення прав на землю, до яких не відноситься перехід права власності на підставі статті 120 Земельного кодексу України. Однак, статтею 153 Земельного кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Пунктом другим цієї статті зазначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Держава прийняла на себе обов'язок захищати приватну власність, забезпечувати її недоторканність. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Скориставшись своїм правом на приватизацію, [PERSON] отримала у власність майно, яке має відповідну ціну. Позбавлення її права на частку належного їй майна, фактично позбавило її і цієї власності в грошовому еквіваленті. Факт того, що земельна ділянка, що перейшла у власність [PERSON] має відповідну ціну не заперечувалась також і самим відповідачем. Так, 10 жовтня 2014 ним на ім'я [PERSON] було направлено нотаріально посвідчену заяву з пропозицією придбати у нього цю земельну ділянку за 50000 гривень. Враховуючи, що відповідачем таким чином визнана вартість отриманої ним у власність земельної ділянки, суд вважає, що саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial