Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю СП «Укрзовніштрейдінвест» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів та моральної шкоди, в якому із урахуванням уточнених позовних вимог просила про наступне: - стягнути з ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» заборгованість по заробітній платі в сумі 5944,00 грн.; - стягнути з ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» компенсацію за невикористану відпустку в сумі 608,00 грн.; - стягнути з ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01.06.2014 року по 15.02.2016 року в сумі 68038,72 грн. - стягнути з ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» компенсацію втрати частини доходів за період по 30.11.2015 року в сумі 4144,23 грн.; - стягнути з ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. В обґрунтування позову позивач вказала, що у лютому 2004 року вона влаштувалася до TOB СП «Укрзовніштрейдінвест» на посаду економіста з фінансової роботи у фінансово-економічний відділ. Оскільки відповідачем тривалий час не виплачувалась заробітна плата та не були зроблені перерахунки до Пенсійного фонду України (з листопада 2013 року по травень 2014 року), вона була змушена звільнитись з підприємства 30.05.2014 за власним бажанням у зв'язку із доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку згідно зі ст. 38 КЗпП України. При звільненні з нею не був проведений повний розрахунок, вона не отримала зарплату за квітень, травень 2014 року. Адміністрацією підприємства були грубо порушені ст.ст.115, 116, 117 КЗпП України. На сьогоднішній день заборгованість підприємства по заробітній платі складає 6552 грн. 00 коп. Відповідач заборгував позивачу заробітну плату за квітень, травень 2014 року в сумі 5944 грн. У порушення закону, відповідач на день звільнення не сплатив компенсацію за невикористану відпустку в сумі 608 грн. Таким чином відповідач повинен сплатити компенсацію за затримку розрахунку в розмірі середньомісячного заробітку. Те, що відповідач в день її звільнення і до теперішнього часу не провів повний розрахунок, не уплатив єдиний соціальний внесок до Пенсійного фонду України, заподіяло позивачу величезні моральні страждання. На момент звільнення вона залишилася без засобів існування. У зв'язку із відсутністю перерахувань в Пенсійний фонд України за останні 7 місяців до моменту звільнення, виплати Державного центу зайнятості проводилися за мінімальною ставкою 544,00 грн. замість належних сум з урахуванням наданої довідки по середньому заробітку. Позивач зі своїм неповнолітнім сином змушена була існувати на 544,00 грн. Це призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди склав 5000 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивач підтримала уточнені позовні вимоги з підстав, які викладені у позові. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову, проте просив максимально зменшити суму стягнення у звязку із тим, що підприємство знаходиться в зоні АТО. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із копією трудової книжки серії АР № 138610 на імя [PERSON], [INFO], 23.02.2004 року [PERSON] була прийнята до ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» на посаду економіста з фінансової роботи у фінансово-економічний відділ. 30.05.2014 року на підставі наказу № 58-к, [PERSON] була звільнена з посади економіста з фінансової роботи ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у звязку із доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку. Відповідно до копії довідки про доходи № 122, наданої 09.02.2015 року ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест», заборгованість з невиплати заробітної плати ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» перед [PERSON] за період з 01.04.2014 року по 30.06.2014 року склала 6552,00 грн., з яких 2685,00 грн. складає заборгованість за квітень 2014 року, 3259,00 грн. складає заборгованість за травень 2014 року і 608,00 грн. складає заборгованість за червень 2014 року. З копії довідки про середню заробітну плату (дохід) (для розрахунку виплат на випадок безробіття) № 71, наданої 12.06.2014 року ТОВ СП «Укрзовніштрейдінвест» вбачається, що заробітна плата, що враховується для розрахунку середньої заробітної плати [PERSON] за листопад 2013 року склала 2080,00 грн., за грудень 2013 року 2210,00 грн., за січень 2014 року 3315,00 грн., за лютий 2014 року 3315,00 грн., за березень 2014 року 2501,89 грн., за квітень 2014 року 3317,13 грн., а усього 16739,02 грн. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд враховує наступні норми Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Суд на підставі наданих сторонами доказів приходить до висновку про те, що [PERSON] дійсно було нараховано, але не виплачено заробітну плату за квітень 2014 року в сумі 2685 грн. 00 коп., за травень 2014 року в сумі 3259,00 грн. та не сплачено компенсацію за невикористану відпустку в сумі 608,00 грн., і така невиплата сталася з вини підприємства, адже представником підприємства не було доведено наявності обєктивних причин невиплати заробітної плати, усунути які підприємство не мало змоги. При цьому, відсутність коштів для виплати заробітної плати не виключає відповідальності роботодавця за невиплату заробітної плати, що узгоджується із положенням п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач була звільнена 30 травня 2014 року, тобто в день, коли вона знаходилася на роботі, у звязку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня звільнення позивача, що відповідає положенням ст. 116 КЗпП України. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 30 травня 2014 року по 15 лютого 2016 року (день проголошення цього рішення суду). Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 157 грн. 27 коп. (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців, що передують події звільнення, робочі дні в загальному розмірі 5819,02 грн. ділиться на число відпрацьованих робочих днів за два вищевказаних місяці в кількості 37 днів). Середньомісячне число робочих днів [PERSON] складає 20 робочих днів (сумарне число робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, тобто за квітень та травень 2014 року із урахуванням святкових та вихідних днів, в кількості 40 днів (21 робочий день у квітні + 19 робочих днів у травні) ділиться на 2). Затримка розрахунку відповідача перед [PERSON] за період з 30 травня 2014 року по 15 лютого 2016 року, тобто станом на час винесення судом цього рішення, складає 20 повних місяців (період з червня 2014 року по січень 2016 року включно). Тобто загальне середньомісячне число робочих днів за період невиплати тривалістю 20 повних місяців складає 400 робочих днів (20 місяців х 20 робочих днів), до яких має бути додано 11 робочих днів у період з 01.02.2016 року по 15.02.2016 року включно. В кінцевому підсумку, затримка розрахунку відповідача перед [PERSON] складає 411 робочих днів, які обраховані із урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Отже, 411 робочих днів затримки слід помножити на 157 грн. 27 коп. середньоденної заробітної плати [PERSON], що складе 64637 грн. 97 коп. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Саме у вказаному розмірі слід задовольнити відповідні позовні вимоги [PERSON] Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації у звязку із порушенням термінів виплати заробітної плати та компенсації за невикористану частину відпустки, суд зазначає наступне. Згідно із статтями 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 р. № 159 із змінами та доповненнями, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Отже, сума компенсації у звязку із порушенням термінів виплати заробітної плати та компенсації за невикористану частину відпустки [PERSON] згідно розрахунку наданого відповідачем складає 4144 грн. 23 коп., що не перевищує суму компенсації, обраховану судом згідно із вищенаведеними правилами розрахунку суми компенсації. Саме у вказаному розмірі, із урахуванням розміру заявлених позовних вимог, слід задовольнити відповідні позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача компенсації у звязку із порушенням термінів виплати заробітної плати та компенсації за невикористану частину відпустки. Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд враховує наступне. В якості обґрунтування факту завдання та розміру моральної шкоди, позивач вказує на те, що відповідачем з нею не проведено розрахунок при звільненні та не сплачено соціальні внески до Пенсійного фонду України, у звязку із чим виплати Державного центру зайнятості на її користь проводилися у мінімальному обсязі і вона залишилася без засобів існування, що зумовило втрату нею нормальних життєвих звязків. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25.04.2015 року по справі № 6-23цс12. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи: - характер порушення прав позивача, яке виразилося у невиплаті належних позивачу грошових сум; - втрата позивачем нормальних життєвих звязків внаслідок безпідставного порушення трудових прав позивача, що зумовило вкрай скрутне матеріальне становище позивача. Разом з тим, суд також враховує, що позивачем не було наведено підстав, з яких вона виходила при визначенні розміру суми, яка підлягає відшкодуванню в якості моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що достатнім та справедливим розміром відшкодування моральної шкоди, яка завдана позивачу, є сума в розмірі 1000 грн., яку належить стягнути з відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд у відповідності до ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України вважає необхідним стягнути з відповідача в дохід держави суму судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог, виходячи із розміру ставки судового збору за подання позову майнового характеру (1 відсоток ціни позову) та виходячи із розміру ставки за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди (1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати). Отже, з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір за подання позивачем позову майнового характеру в сумі 753 грн. 34 коп., виходячи із задоволеного розміру позовних вимог майнового характеру в загальній сумі 75334 грн. 20 коп., та судовий збір за подання позивачем позову про відшкодування моральної шкоди в розмірі 243 грн. 60 коп., тобто в розмірі однієї пятої від суми мінімальної заробітної плати станом на час подачі позову виходячи із задоволеного розміру позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Всього з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 996 грн. 94 коп. Також, згідно із п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати на користь позивача за квітень 2014 року в сумі 2685 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial