Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири на вул. Виговського, 25/26 у м. Львові, посвідченого 29.05.2015 року державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий №2-782. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником ? частини вказаної квартира на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька [PERSON], а власником другої частини цієї квартири є [PERSON]А, на підставі договору дарування від 29.05.2015 р. Зазначає, що відповідач не показує спірного договору дарування, крім того, після його укладення її бабця, [PERSON], [INFO] продовжувала проживати у зазначеній квартирі аж до смерті і сплачувала усі комунальні платежі. Вважає, що її бабця при укладенні договору дарування помилилась щодо його правової природи, вважаючи його договором довічного утримання, оскільки у віці 87 років потребувала постійного догляду. Крім того, [PERSON] мала родичів, які б могли за нею доглядати, а відповідач не була для неї близькою особою. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить зобовязати [PERSON] та [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні квартирою №26 по вул. Виговського, 25 у м.Львові, шляхом надання вільного доступу до даної квартири і її житлових приміщень, надання ключів від вхідних дверей такої, визначити порядок користування спірною квартирою виділивши їй в користування житлову кімнату площею 14 кв.м, виділивши [PERSON] в користування житлову кімнату площею 17,6 кв.м, а всі інші приміщення квартири залишити у загальному користуванні співвласників. Свої вимоги мотивує тим, що являється власником ? частки квартири [ADDRESS] згідно договору дарування частки квартири від 29.05.2015 року. Дана частка квартири була подарована їй [PERSON] Друга половина квартири відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом належить онучці [PERSON] [PERSON], позивачу за первісним позовом. В кінці липня 2015 року [PERSON] поміняла замок до вхідних дверей спірної квартири, що унеможливлює її доступ до такої, а з початку серпня 2015 року у такій почав проживати син [PERSON] [PERSON] Це порушує її право як співвласника на власний розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй на праві власності майном. На неодноразові звернення до відповідачів мирно вирішити спір та встановити порядок користування спірною квартирою такі залишилися без реагування. У судовому засіданні позивач і її представник позов за уточненими вимогами підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити, а проти зустрічного позову заперечують та просять відмовити за безпідставністю. Відповідач і її представник проти задоволення позову заперечили, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість. Зазначили, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема, доказів, які б свідчили про помилку в природі договору. В момент укладення правочину позивач розуміла, що укладає саме договір дарування, а не договір довічного утримання. Просять в первісному позові відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Представник третьої особи - П'ятої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився, при цьому продав письмові пояснення в яких зазначив, що посвідчення договору дарування частки квартири від 29.05.2015 року здійснене у відповідності до вимог законодавства, за присутності дарувальника [PERSON] у приміщенні нотконтори, дійсних її намірів і волевиявлення укласти саме договір дарування, розуміння нею значення, умов та правових наслідків вказаного договору, особистого поставлення [PERSON] підпису у графі «Підписи» у двох примірниках оригіналу зазначеного договору дарування та реєстрі нотаріальних дій. Дарувальником вказаний договір був прочитаний особисто, окрім того, текст такого їй було зачитано нотаріусом. Також державним нотаріусом було розяснено дарувальнику зміст даного правочину. [PERSON] за життя не зверталася із позовом до відповідачки про визнання недійсним договору дарування від 29.05.2015 р. Між тим, позивачкою не доведено порушення оспорюваним правочином її охоронюваних законом прав та інтересів. Крім того, дослідження медичної документації на предмет стану здоровя [PERSON] та потреби у звязку з цим у догляді і сторонній допомозі, фактичної передачі спірної частки квартири та продовження дарувальником проживати у спірній квартирі і сплачувати комунальні послуги за це житло після укладення договору не входить до компетенції державного нотаріуса при вчиненні нотаріальних дій. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON], який був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити з наступних підстав. Зі змісту ст.3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до вимог ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Між тим, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що співвласниками двохкімнатної квартири [ADDRESS] були: [PERSON] бабця позивача - ? частини, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №02672-3, виданого виконкомом Львівської міської [PERSON] народних депутатів згідно з розпорядженням від 27.09.1995 р. №687 та [PERSON] батько позивача - ? частини, на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Другою Львівською держнотконторою 23.04.2009 р. №3-529 (а.с.87). 19.05.2011 року [PERSON] помер, спадкоємцем його майна, а саме ? частини квартири є його донька [PERSON] (позивач у справі), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30.09.2015 року (а.с. 11). 29.05.2015 року між [PERSON] та [PERSON] (відповідачем у справі) було укладено договір дарування частки квартири, який посвідчено державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] і зареєстровано в реєстрі за № 3-782 (а.с. 49). Згідно умов договору [PERSON] подарувала [PERSON], а остання прийняла в дар ? частку квартири [ADDRESS]. 30.07.2015 року [PERSON] померла, після чого, з серпня 2015 року в квартирі проживає син [PERSON] [PERSON] Звертаючись з даним позовом, позивач, як спадкоємець за законом після смерті [PERSON], просить визнати недійсним договір дарування частки квартири від 29.05.2015 року, як на підставу покликається на ст.229 ЦК України. Відповідно до вимог ч.1\~ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~\~частинами першою - третьою, п»ятою, шостою\~ст.203 ЦК України. Згідно з ч.ч. 2, 3\~ст.215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах,\~\~встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 5\~ст.203 ЦК України\~для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом\~ст.229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі (предмету договору), які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину. Відповідно до\~ст.717 ЦК України\~за договором дарування\~\~одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 774 ЦК України\~передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобо2язуєится забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Виходячи зі змісту статтей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обовязку надавати\~\~відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику. Так в судовому засіданні позивач ствердила, що у [PERSON] було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу у власність [PERSON] належної їй частки квартири, оскільки вона була особою похилого віку, мала поганий зір, місяць після укладення спірного договору перебувала у лікарні, крім того, іншого житла не мала. Укладаючи спірний договір,\~\~вона помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою, після укладення спірного договору продовжувала проживати у квартирі аж до смерті та сплачувала за житлово-комунальні послуги. Копіями повідомлень на оплату житлово-комунальних послуг, рахунками та чеками за травень-липень 2015 р. підтверджується, що [PERSON] здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги (а.с. 79-85, 94-96). З наданих суду показань свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON] дуже обережно ставилась до чужих людей, після смерті свого сина стала замкнута, з кінця 2013 року перестала спілкуватися з внучкою та сусідами, через похилий вік, незадовільний стан здоровя і поганий зір потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги. В своїх розмовах із свідками розповідала, що має жіночку, яка нею опікується. Проживала [PERSON] у спірній квартирі аж до своєї смерті і іншого житла не мала. З показань свідків [PERSON] та [PERSON], які були сусідами померлої [PERSON] та часто з нею спілкувалися, вбачається, що в своїх розмовах вона розповідала про конфлікт з внучкою через матеріальні питання. Відповідач постійно допомагала їй по господарству. Після укладення договору дарування відповідач утримувала [PERSON], купувала для неї ліки та продукти. [PERSON] була фізично слабка, мала дуже поганий зір, потребувала стороннього догляду та допомоги, але сама доглядала за собою. Разом з тим, з показів свідків вбачається, що, [PERSON] була особою похилого віку, за станом здоровя потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги,\~\~укладаючи договір мала на меті отримати від відповідача необхідну допомогу і догляд, яка\~\~була її єдиним житлом, після укладення оспорюваного договору продовжувала проживати у спірній квартирі до своєї смерті, повністю оплачуючи комунальні послуги, передача квартири фактично не відбулася, що на думку суду підтверджує її реальні наміри на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. На думку суду, виходячи з аналізу усіх доказів у справі, включення в оскаржуваний договір положення про те, що [PERSON] залишає за собою право пожиттєвого проживання у квартирі, яка є предметом договору дарування, а обдарована [PERSON] не заперечує проти цього, свідчить про те, що сторони мали намір насправді досягти інших правових наслідків, ніж передбачені договором дарування, оскільки залишення дарувальнику права проживати у відчуженому будинку є хоча і не забороненим, проте не характерним саме для договору дарування, а без визначення при цьому правового статусу [PERSON] щодо цього житла і без укладення протягом тривалого часу після укладення оскаржуваного договору додатково договору з визначення порядку користування житлом та іншими умовами користування таке положення є сумнівним і вказує на те, що права та обов'язки сторін виникли, але не ті, що випливають зі змісту договору дарування. Між тим, беручи до уваги доводи позивача, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, а також встановлені під час розгляду справи обставини, що передували укладенню спірного договору дарування, суд дійшов висновку про наявність підстав\~застосування до спірних правовідносин положень статей\~229 ЦК України. Саме про таке застосування норм статей\~203,\~229 ЦК України\~зазначено в постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року (справа № 6-1364цс15). Доводи відповідача висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному, субєктивному трактуванні ним\~фактичних обставин справи і норм матеріального права. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] у тій частині, що в 2014 році [PERSON] розповідала їм, що має намір подарувати свою квартиру [PERSON], також не приймаються судом, оскільки встановлено, що [PERSON] помилялася щодо правової природи договору дарування і його правових наслідків. Враховуючи наведене, дійшовши висновку про підставність первісного позову, суд не вбачає правових підстав для задоволення зустрічного позову\~ про усунення перешкод [PERSON] зі сторони [PERSON] і [PERSON] в користуванні квартирою №26 по вул. Виговського, 25 у м. Львові та встановлення порядку користування такою. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] підставний, ґрунтується на законі, а отже такий слід задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити за безпідставністю. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 762,80 грн. судового збору, сплаченого останньою (а.с. 1, 21а). Оскільки суд дійшов висновку про відмову у зустрічному позові, то відповідно до вимог ст.88 ЦПК України понесені позивачем за зустрічним позовом витрати відшкодуванню не підлягають. Що стосується заяви позивача про відшкодування понесених нею витрат на оплату правової допомоги в розмірі 3015,08 грн., то на думку суду вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Згідно ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка має право на надання правової допомоги допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. З аналізу вищезазначених норм процесуального законодавства слід зробити висновок, що до складу судових витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню стороні належать суми, сплачені такою особою лише за послуги адвоката або іншого фахівця в галузі права, яка допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Відповідно до ст.1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 р. підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.\~\~Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У даній справі позивачем надано суду договір від 13.11.2015 року про правову допомогу між нею і адвокатом [PERSON] (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1771 від 30.11.2010 року), а також дублікат квитанції № [NUMBER] від 22.01.2016 року на суму 3015,08 грн. Разом з тим, позивачем не надано розрахунку витрат на правову допомогу, отже в матеріалах справи взагалі відсутні дані та розрахунки про кількість годин, які затратив для надання правової допомоги адвокат по даній цивільній справі, а тому суд позбавлений можливості дати оцінкуобґрунтованості заявленої суми витрат на правову допомогу і чи не перевищує вона визначеного законом граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах. За таких обставин зазначені позивачем витрати на правову допомогу не є документально підтвердженими і доведеними, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Outcome: approved