Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про тлумачення заповіту, третя особа: Перша Миргородська державна нотаріальна контора. Обґрунтовуючи позов послалася на те, що [INFO] померла [PERSON] . За життя 09.04.2003 нею було складено заповіт на ім`я позивачки. [PERSON] заповіла [PERSON] земельну ділянку площею 3,85 га розташовану на землях Біликівської сільської ради Миргородського району Полтавської області. [PERSON] отримала в порядку спадкування після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] свідоцтво про право на спадщину за законом. В свідоцтві зазначено, що спадкове майно на яке воно видане складається з права на земельну частку (пай) розміром 3,85 в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться в с.Білики Миргородського району, на землях КСП «Промінь», що належало померлому [PERSON] на підставі сертифікату Серія [NUMBER] виданого Миргородською РДА 27.12.1996 року. У сертифікаті про право на земельну частку (пай) є відмітка про передачу права на земельну частку (пай) на підставі вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину до [PERSON] . За життя спадкодавець [PERSON] не здійснила виділення в натурі вказаної земельної частки (паю). Земельна ділянка не сформована та до Державного земельного кадастру не внесена. Першою Миргородською державною нотаріальною конторою було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом посвідченим 09.04.2003 в зв`язку з розбіжностями між поданими спадкоємцем документами на спадкове майно - сертифікат на право на земельну частку (пай) та змістом заповіту, де вказана земельна ділянка, що спонукало її звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 29.05.2020 відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с.42). Ухвалою суду від 28.07.2020 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с.58). Ухвалою судді від 23.12.2020 в зв`язку з проведенням повторного автоматизованого розподілу справа прийнята до провадження суддею Куцин В. М. та постановлено продовжити судовий розгляд справи за правилами загального провадження. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовільнити в повному обсязі з підстав викладених в позові. Наголошувала, що спадкодавець [PERSON] крім права на земельну частку (пай), яке вона успадкувала після смерті свого чоловіка мала у власності земельну ділянку яка належала їй на праві власності. Той факт, що спадкодавець заповіла позивачу саме право на земельну частку пай підтверджується дорученням виданим спадкодавцем 09.04.2003 року, яким остання уповноважувала позивача користуватися та розпоряджатися належним їй правом на земельну частку(пай ) розміром 3,85 умовних кадастрових гектара на території Біликівської сільської ради та передача спадкодавцем позивачу оригіналу правовстановлюючого документа, Сертифіката на право на земельну частку(пай) серії [NUMBER]. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися повторно, належним чином повідомлені про день та час судового розгляду справи (а.с.123-125,137,148-151). Представник третьої особи Першої миргородської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився. Установа належним чином повідомлена про день та час судового розгляду справи, направила на адресу суду заяву про проведення розгляду справи у відсутності представника. Заперечень проти задоволення позову не висловила (а.с.127). Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та третьої особи на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст.223 ч.4 ЦПК України. Судом по справі встановлені наступні фактичні обставини справи на підставі наданих доказів та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.12). На ім`я позивачки [PERSON] померлою [PERSON] було складено заповіт, посвідчений 09.04.2003 державним нотаріусом Першої Миргородської державної нотаріальної контори Смага Л.М. реєстр. №2-466. В якому зазначено, що [PERSON] заповіла земельну ділянку площею 3,85 га розташовану на землях Біликівської сільської ради Миргородського району Полтавської області позивачці [PERSON] (а.с.13). [PERSON] прийняла спадщину після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28.03.2003 видане Першою Миргородською державною нотаріальною конторою (а.с.15). В свідоцтві про право на спадщину за законом зазначено, що спадкове майно на яке воно видане складається з права на земельну частку (пай) розміром 3,85 в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться в с. Білики Миргородського району, на землях КСП «Промінь», що належало померлому [PERSON] на підставі сертифікату Серія [NUMBER] виданого Миргородською РДА 27.12.1996. У сертифікаті про право на земельну частку (пай) є відмітка про передачу права на земельну частку (пай) на підставі вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину до [PERSON] (а.с.14) Дорученням наданим 09.04.2003 року та посвідченим Державним нотаріусом Першої Миргородської державної нотаріальної контори Смага Л. М. і зареєстрованим в реєстрі за №2-465 [PERSON] уповноважувала [PERSON] користуватися та розпоряджатися належним їй правом на земельну частку (пай)розміром 3,85умовних кадастрових гектара на території Біликівської сільської ради (а.с.161) . За життя спадкодавець [PERSON] не здійснила виділення в натурі та державної реєстрації вказаної земельної частки (паю), що підтверджується повідомленням відділу у Миргородському районі ГУ ДГК у Полтавській області № 267/172/20 від 07.05.2020, де зазначено, що відомості про видачу державного акту про право власності на земельну ділянку взамін сертифікату на земельну частку (пай) Серії [NUMBER] виданого Миргородською РДА 27.12.1996 розміром 3,85 в умовних кадастрових гектарах на ім`я [PERSON] на території Біликівської сільської ради Миргородського району Полтавської області, станом на 01.01.2013 відсутні. Земельна ділянка не сформована та до Державного земельного кадастру не внесена (а.с.17). Відтак за життя [PERSON] не оформила своє право на земельну частку (пай), не отримала правовстановлюючий документ. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17.01.2020 позивачці визначено додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.18-21,22). Позивачкою було подано до Першої Миргородської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. 17.04.2020 постановою державного нотаріуса Першої миргородської державної нотаріальної контори Бобир О.Ю. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 09.04.2003 Смагою Л.М. державним нотаріусом Першої миргородської державної нотаріальної контори в зв`язку з розбіжностями між поданими документами на спадкове майно - сертифікат на право на земельну частку (пай) та змістом заповіту, де вказана земельна ділянка (а.с.23). Згідно з положенням ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Ст.1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно з ч. 1 ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до п. 2.1 Глави 3 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус має перевірити, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать вимогам законодавства. В силу ст. 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Відповідно до ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін правочину суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи з аналізу положень норм ст. ст. 213, 1256 ЦК України, тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання в спадкоємців, має суперечливий характер, у зв`язку з чим необхідно уточнити його зміст. При цьому ч. 2 ст.213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення в тексті самого правочину. На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину, однак не змінюючи при цьому його змісту, який складений зі слів та сполучень слів, які утворюють його текст. Тлумачення заповіту являє собою інтелектуально-розумовий процес, спрямований на з`ясування змісту заповіту, як одностороннього правочину, з тексту якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Тлумачення полягає в усуненні нечітких, подвійних формулювань у заповіті і подоланні таким чином прогалин у реалізації волі заповідача. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт, оскільки суд не може брати на себе права власника щодо розпорядження його майном на випадок смерті, тобто тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті, а тому суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, адже це може спотворити волю заповідача. Суд вважає, що даний заповіт дійсно викликає питання у спадкоємця і має суперечливий характер, в зв`язку з чим вважає за необхідне уточнити його зміст та витлумачити вказаний заповіт. Суд, дослідивши надані по справі докази, давши їм оцінку, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; інших обставин, що мають істотне значення. Тому тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей. Як вбачається зі змісту заповіту, заповідач [PERSON] на випадок смерті зробила таке розпорядження «належну мені земельну ділянку розміром 3,85 га, що знаходиться на землях Біликівської сільської ради повністю заповідаю [PERSON] ». Тобто волевиявлення [PERSON] при складенні заповіту було спрямовано на те, що вона на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження, за яким заповіла [PERSON] «право на земельну частку (пай) розміром 3,85 в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться в с. Білики Миргородського району, на землях КСП «Промінь», що належало померлому [PERSON] на підставі сертифікату Серія [NUMBER] виданого Миргородською РДА, успадкованого [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.03.2003 виданого Першою Миргородською державною нотаріальною конторою реєстр. № 2-406», оскільки іншого не може бути, так як виходячи із інформації, наданої відділом у Миргородському районі ГУ ДГК у Полтавській області, на момент складання заповіту державний акт про право власності на земельну ділянку взамін сертифікату на земельну частку (пай) Серії [NUMBER] виданого Миргородською РДА, 27.12.1996 розміром 3,85 в умовних кадастрових гектарах на ім`я [PERSON] на території Біликівської сільської ради Миргородського району Полтавської області не видавався. До цього часу земельна ділянка не сформована та до Державного земельного кадастру не внесена. Суд вважає, що при складанні тексту заповіту не правильно сформульовано та викладено бажання спадкодавця в заповіті. Тлумачення заповіту в такий спосіб не змінює його суті та змісту, а також не змінює коло спадкоємців і не викликає в суду будь-яких сумнівів та протиріч стосовно наявності саме у позивача права на спадкування за заповітом після смерті [PERSON] права на земельну частку (пай) розміром 3,85 в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться на землях Біликівської сільської ради. Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України, позивач не заявляє вимогу про відшкодування судових витрат, тому судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду не підлягають стягненню з відповідачів на його користь. На підставі ст.ст.213, 1233, 1256 ЦК України, ст.ст. 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,

Outcome: approved