Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], про розірвання шлюбу, укладеного 02.08.2014 року, зареєстрованого центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції в м. Києві, запис за № 1801, посилаючись на те, що шлюб з відповідачем виявився поспішним, спільне життя з відповідачем не складається, шлюб є формальним та особисті відносини призводять до сварок та суперечок у присутності дитини. На примирення позивач не погоджується, шлюбні відносини продовжувати не бажає. Також, у позові позивач вказує на те, що від перебування в шлюбі мають дитину сина [PERSON] [PERSON], [INFO], який проживає разом з матірю, перебуває на утриманні позивачки, є громадянином України. У звязку з чим позивач просить суд щлюб між позивачем та відповідачем розірвати, визначити місце проживання сина з матірю [PERSON] В судове засідання позивач не зявилася, надавши суду заяву (вх. № 1455 від 02.03.2018 року) про розгляд справи у її відсутності, заявлені вимоги підтримує, просить позов задовольнити повністю. Відповідач в судове засідання не зявився, надавши суду нотаріально посвідчену заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає, просить позов задовольнити повністю, проти розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з матрію не наперечує. Дослідивши матеріали справи та доводи позовної заяви, враховуючи, що учасниками справи заявлено клопотання про розгляд справи у їх відсутності, суд вирішує справу за наявними у справі матеріалами та доходить слідуючого висновку. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. В частині вимоги про розірвання шлюбу, суд доходить наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України - позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02 серпня 2014 року, що стверджується свідоцтвом про щлюб серії I-БК № 261285, виданим центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції в м. Києві, запис за № 1801 від 02.08.2014 року (оригінал свідоцтва про шлюб додано до матеріалів справи (а.с. 19). Відповідно до ч.2 ст. 104 СК України - шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.3 ст. 105 СК України - шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Суд бере до уваги, що [PERSON] (чоловік позивача та відповідач) проти розірвання шлюбу не заперечує, позовні вимоги визнає, що стверджується заявою від 16 січня 2018 року серії НМХ 360168, нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу, зареєстрованою в реєстрі за № 71,72 (переклад зроблено перекладачем [PERSON], а.с. 33). Таким чином, суд, зясувавши, що проживання спільним подружнім життям та збереження сімї стало неможливим, позивач наполягає на розірванні шлюбу, примирення не бажає, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує, сімя існує формально, збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, суд доходить висновку, що шлюб між позивачем та відповідачем слід розірвати. В частині вимоги щодо визначення місця проживання дитини, суд доходить слідуючого висновку. Від перебування в шлюбі сторони мають дитину [PERSON] [PERSON], [INFO]. При вирішення питання щодо залишення дитини проживати з матірю, суд виходить з того, що [PERSON] (мати) дитини має постійне місце проживання, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини, [PERSON] [PERSON] набув громадянство України з 05 лютого 2016 року та є громадянином України (копія довідки № 22 про реєстрацію особи громадянином України, видана Головнои управлінням Державної міграційної служби України від 05.02.2016 року, а.с. 7-8), а також бере до уваги, що батько дитини [PERSON] не заперечує щодо проживання дитини з матірю. Відповідно до Правової позиції, висловленої ВСУ під час розгляду справи № 6-2445цс16 (постанова від 14 грудня 2016 року): За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Таким чином, дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з матірю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дітей зі своєю матірю. Враховуючи вищезазначене, зважаючи на те, що судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матірю, суд доходить висновку, що позовні вимоги про залишення дитини проживати з позивачем (матірю) є обгрунтованими і підлягають задоволенню. Згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ст. 129-1 Конституції України (доповнено згідно із Законом № 1401-VIII від 02.06.2016 року) встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. З огляду на вищенаведене, на підставі встановлених доказів в судовому засіданні, зважаючи на те, що відповідач позов визнає і це не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів сторін, суд доходить висновку, що позов слід задовольнити в повністю. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 ч.1 Перехідних положень (розділ ХІІІ) - до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Outcome: approved