Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 16.08.2004 за рішенням суду було встановлено сервітут на право проїзду по земельній ділянці відповідача до її земельної ділянки та визначено цю частину проїздом загального користування. Відповідач [PERSON] чинить перешкоди позивачці у користуванні її земельною ділянкою, а саме: ним встановлені металеві ворота, які відмежовують проїзд та земельну ділянку відповідача від якої позивачці не надаються ключі та відповідач побудував камяний паркан, який відмежовує земельні ділянки сторін, що унеможливлює проїзд до земельної ділянки позивачки. Після уточнення вимог позивачка просила усунути їй перешкоди з боку [PERSON] у користуванні [PERSON] її земельною ділянкою та земельною ділянкою, на яку накладено сервітут площею 54,3 кв.м. шляхом демонтажу частини довжиною 3,5 м. збудованого паркану, що розмежовує земельні ділянки сторін на відстані 5,4 м. від воріт для вільного проїзду та встановлення там воріт. В судовому засіданні позивачка та її представники уточненні позовні вимоги підтримали. Пояснили, що з метою проїзду на автотранспорті за зверненням колишнього чоловіка позивачки [PERSON] рішенням суду було встановлено земельний сервітут на право проїзду на автотранспорті, а не для викачки вигрібної ями, як про це зазначає відповідач. Після його встановлення органами виконавчої служби вищевказане рішення було виконане. Позивачці розяснено про необхідність звернення до компетентних органів для подальшого оформлення сервітуту. Позивачка зверталася до землевпорядних організації для реєстрації сервітуту, але їй було розяснено, що його неможливо зареєструвати без реєстрації права власності на земельну ділянку відповідача. Крім того, зазначили, що демонтувати частину камяного паркану необхідно для надання позивачці можливості проїжджати у двір свого будинку і для цього вона також має намір знести свій сарай, який заважає такому проїзду. В теперішній час знесення сараю недоцільне, оскільки позивачка не матиме можливості навіть вивезти будівельне сміття. Просили позов задовольнити. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували. Відповідач зазначив, що сервітут встановлювався для того, щоб [PERSON] мав можливість викачати вигрібну яму, для цього у паркані передбачено отвір. Також представник відповідача зазначив, що сервітут у встановленому законом порядку не зареєстровано. Звернення з вказаним позовом є передчасним та жодним чином не захистить права позивачки, оскільки її вїзду на свою земельну ділянку перешкоджає її ж сарай. Просили у задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, суд приходить до наступних висновків. З договору дарування від 28.12.1999 посвідченого державним нотаріусом Скадовської держнотконтори [PERSON] вбачається, що [PERSON] подарував позивачці [PERSON] [ADDRESS]. Право позивачки на вказану нерухомість, як на житловий будинок зареєстроване, що вбачається з витягу ХДБТІ №10093480 від 15.03.2006. Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 16.08.2004 частково скасованим ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 04.04.2005 встановлено земельний сервітут на земельну ділянку для проїзду до будинку [PERSON] № 100 по вул. Пролетарській та до будинку [PERSON] на ширину 3,5 м., довжиною 32,6 м., загальною площею 114,1 кв.м. постійно, вважати його земельну ділянку проїздом загального користування. Земельний сервітут встановлено на право проїзду на транспортному засобі. З постанови ВДВС Скадовського РУЮ від 09.08.2005 вбачається, що вищевказане рішення було виконане органами виконавчої служби. Так, було проведено винесення в натурі земельної ділянки для встановлення земельного сервітуту, а також проведено виділення в натурі загального проїзду. При цьому суд першої інстанції в своєму рішенні обґрунтовуючи необхідність встановлення сервітуту зазначив, що він необхідний для того, щоб позивач чистив свій туалет. Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції правильно врахував місцезнаходження земельної ділянки, гаража на ній, який побудовано на межі проїзду. Слід звернути увагу на висновок судової будівельно-технічної експертизи покладений у основу рішень судів першої та апеляційної інстанції № 11 від 28.02.2004 де на арк. 7 зазначено, що влаштування проїзду безпосередньо у двір ділянки № 96 належної [PERSON] неможливе з будь-якого боку. З графічних даних до вказаної експертизи вбачається, що на час її проведення на ділянці № 96 так само розташовувався сарай літ. «Л». Судом сторонам було розяснене право звернутися до суду, який ухвалив рішення з метою розяснення мети встановлення сервітуту, однак сторони таким правом не скористалися. З акту надання послуг № 1658 від 23.05.2013 вбачається, що грошові кошти за викачку вигрібної ями за адресою позивачки було повернено в звязку з неможливістю викачки вигрібної ями. Також з відповідей Херсонської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» від 02.11.2015 та від 27.11.2015 вбачається, що у філії відсутні будь-які дані на земельну ділянку [PERSON], що унеможливлює виконання робіт спеціалістами філії встановлення сервітуту без дозволу та згоди власника чи користувача земельної ділянки, на яку встановлено сервітут за рішенням суду. Позивачці також розяснено право звернутись до НВП «Кадастр» для внесення інформації щодо земельної ділянки відповідача до національної кадастрової системи після чого можливо буде виконання робіт по встановленню сервітуту. З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 127/16 від 06.09.2016 вбачається, що технічно можливий один варіант демонтажу частини паркану між земельними ділянками по вул. Мангубінська (Пролетарська), 96, кв. 2 та по вул. Мангубінська (Пролетарська), 100 у м. Скадовську Херсонської області для заїзду на транспортному засобі на земельну ділянку за адресою м. Скадовськ, вул. Мангубінська (Пролетарська), 96, кв. 2, а саме: на відстані 5,4 м. від металічних воріт житлового будинку № 100 по вул. Мангубінська (Пролетарська) м. Скадовськ, який належить на праві приватної власності [PERSON] виконати демонтаж паркану довжиною 3,5 м., при умові зносу сараю (туалет-душ) літ. «Л» за бажанням [PERSON], власниці цього сараю літ. «Л». До суду надійшла заява [PERSON] про намір зносити вищевказаний сарай. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції на 27.01.2005 станом на день набрання рішенням суду законної сили), речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 4 вище вказаного закону, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме, зокрема, право користування (сервітут). Аналогічне вбачається і з ч. 1 ст. 182 ЦК України (в редакції від 01.04.2005). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України (в редакції від 01.04.2005), речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут). Відповідно до ч. 3 ст. 100 ЗК України (в редакції від 11.01.2005), право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку. Відповідно до ст. 396 ЦК України (в редакції від 01.04.2005), особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Разом з тим матеріали справи не містять доказів того, що право земельного сервітуту було зареєстроване [PERSON] чи [PERSON] у встановленому законом порядку, а отже не виникло в силу положень ч. 3 ст. 100 ЗК України (в редакції від 11.01.2005). Доказів неможливості такої реєстрації матеріали справи також не містять, оскільки вибуття НВП «Кадастр» з певної поштової адреси не свідчить, що вказане підприємство припинило свою діяльність. Крім того, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту порушеного права зазначені у ст. 16 ЦК України. Разом з тим, позивачка звернулася до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою та ділянкою на яку накладено сервітут шляхом демонтажу паркану для вільного проїзду транспортного засобу. В судовому засіданні позивачка пояснила, що бажає користуватися правом сервітуту для проїзду на автомобілі у двір свого будинку,саме виходячи з вказаної мети експертом визначалася частина паркану, яку необхідно демонтувати. Однак, як встановлено судом і це не заперечувалося самою позивачкою, а також вбачається з висновку будівельно-технічної експертизи [PERSON] на час ухвалення рішення суду не може здійснювати проїзд до свого будинку у визначений нею спосіб, оскільки цьому перешкоджає її господарська будівля літ. «Л». Отже знесення частини паркану відповідача не забезпечить реального захисту її прав доти, доки вона не знесе належну їй будівлю літ. «Л». Враховуючи положення ст. 1 ЦПК України про те, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб суд вважає, що вищевказане є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed