Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що в 1979 року вона придбала в [PERSON] за усною домовленістю житловий будинок, що розташований в [ADDRESS]. З того періоду вона проживає в ньому із сім'єю, добросовісно, відкрито володіє ним більш ніж десять років. Колишній власник будинку [PERSON] мала похилий вік та виїхала ро Російської Федерації. Будь-яких спадкоємців у неї в Україні не залишилося, а місце її перебування за кордоном не відоме. Вона на руках має правовстановлюючі документи на будинок, що підтверджують його належність попередньому володільцю. Вважала, що набула право власності на нього за набувальною давністю та просила визнати за нею таке право власності. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позовній заяві, доповниши, попередній власник будинку [PERSON] була особа похилоговіку і їй потрібно було переїжджати проживати до когось із родичів в Російську Федерацію. З її дозволу вона із сім'єю перейшла проживати до будинку, віддавши грошові кошти [PERSON]. Вона спішила, а тому не встигли оформити договір купівлі-продажу, однак вона пообіцяла приїхати через деякий час, але цього не зробила. Весь час проживання в будинку, вона знала, що він фактично належить іншій особі. Представник відповідача [PERSON] в задоволенні позову не заперечувала, просила справу розглянути без її участі, про що надала до суду письмове клопотання. Свідок [PERSON] підтвердила, що позивачка проживає в будинку, що належав [PERSON] із 1979 року, тобто з часу коли вона фактично його придбала. [PERSON] виїхала кудись до родичів в Росію, оскільки хворіла. Вислухавши доводи позивачки, пояснення свідка, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка проживає з 10.09.1979 року по [ADDRESS], разом із своїм сином [PERSON], що підтверджується будинковою книгою, копіями паспортів, довідкою про склад сім'ї (а.с.4-6,12,16). Як вбачається з договору купівлі-продажу, технічного паспорту на житловий будинок та довідки ТОВ «Буринське БТІ» (а.с.7-11) титульним власником вказаного домоволодіння є [PERSON]. При цьому [PERSON] зазначила, що в 1979 році вона придбала вказане домоволодіння в [PERSON], однак договору купівлі-продажу з останньою вони не уклали. Вважала, що оскільки вона до теперішнього часу, тобто більше десяти років, відкрито користується цим нерухомим майном, то набула права власності на нього за набувальною давністю. Однак з такими доводами позивача суд не погоджується з огляду на наступне. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 321 цього Кодексу встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При цьому в силу положень ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст.344 цього Кодексу особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Тобто, виходячи зі змісту вищевказаної норми закону, особи, що мають право на набуття права власності на майно за набувальною давністю, мають бути незаконними добросовісними володільцями цього майна протягом установленого законом строку. Володілець є добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі. Отже, умовами набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне заволодіння чужим майном та володіння чужим майном протягом певного строку. Згідно з п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. В пункті 13 даної постанови суд вказав, що можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Як вбачається з доводів позивачки остання знала, що спірний будинок належить [PERSON] і вселилися до нього саме з дозволу останньої. При цьому твердження [PERSON], що цей житловий будинок був придбаний нею не були доведені в суді належними та допустимими доказами, як того вимагає ст.81 ЦПК України, оскільки позивачкою не надано суду договір купівлі-продажу житлового будинку та доказів передачі грошових коштів [PERSON] в рахунок оплати за цим договором. На думку суду, саме [PERSON] має бути належними відповідачем за цим позовом, але позивачка відповідного клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем не заявила. Більш того, не міг і суд залучити вказану особу до справи в будь-якому процесуальному статусі, так як місце перебування останньої невідомо. Аргументи [PERSON] про те, що вона відкрито користувалася будинком, сплачувала комунальні послуги, до теперішнього часу в ньому проживає і в неї зберігаються правовстановлюючі документи на нього, не створює для позивачки юридичних наслідків, передбачених частиною першою ст.344 ЦК України, оскільки вона не є добросовісним володільцем в розумінні цієї норми цивільного закону. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про не обґрунтованість вимог позивачки, у зв'язку з чим її цивільний позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed