Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в червні 2020р. до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме: за [PERSON] залишити у власності господарську споруду (гараж) площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] та автомобіль марки ВАЗ 2110 реєстраційний номер [NUMBER] , а [PERSON] стягнути 1/2 частини вартості цього майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27.02.2016 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб. За час проживання в шлюбі ними було придбане спільне майно, яке є їхньою спільною власністю, як таке, що набуте ними за час шлюбу, а саме: збудовано господарську споруду (гараж) площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] , право власності зареєстровано за відповідачем [PERSON] 01.08.2018 року державним реєстратором виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Гардабура-Черпак Т.В. за реєстраційним номером 1614089026101, номер запису про право власності 27335659 індексний номер 42377394 від 03.08.2018 року, та автомобіль марки ВАЗ 2110 реєстраційний номер [NUMBER] , придбаний у вересні 2018 року у [PERSON] за 2150 дол.США. Угоди про добровільний поділ спільного майна між ними не досягнуто, відповідач вигнав її з будинку, тому позивач звернулась до суду про розподіл спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 18.06.2020р. забезпечено позов та накладено арешт на рухоме та нерухоме спірне майно. 27.07.2020р. подано відзив на позов, в якому заперечуючи позовні вимоги відповідач зазначив, що автомобіль є вартістю на даний час не більше 1000 доларів США і за такою вимогою позивача у вартості його 2150 доларів США, просить визнати даний автомобіль саме за нею, а не відповідачем. Щодо гаража, то дане майно збудовано до березня 2016р. фактично матір`ю відповідача на придбаній нею ж земельній ділянці неподалік будинку, в якому вона проживає, про що відомо позивачу, а отже таке нерухоме майно не є спільною власністю подружжя. 31.08.2020р. надійшла відповідь на відзив, в якому вказано що всі документи на землю та гараж, який збудовано з травня 2016р. по жовтень 2017р. свідчать саме про спільну власність подружжя. Ухвалою суду від 12.10.2020р. призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі. 31.03.2021р. поновлено провадження у справі. 23.08.2021р. уточнено позовні вимоги: провести розподіл майна та за [PERSON] залишити у власності господарську споруду (гараж) площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] та автомобіль марки ВАЗ 2110 реєстраційний номер [NUMBER] , а [PERSON] стягнути 1/2 частини вартості автомобіля у сумі 1075 доларів США, що за курсом НБУ становить 28 672 грн. та 1/2 частини вартості господарської споруди у сумі 148 695грн., стягнути понесені судові витрати:1/2 вартості оплати за експертизу у сумі 2452грн., за правову допомогу 9200грн. Представник позивача позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, так як гараж був збудований та завершений до укладення шлюбу на земельній ділянці, яка є особистою власністю [PERSON] , а факт реєстрації прав щодо гаража під час шлюбу не свідчить про набуття спільної власності саме подружжя на нього, щодо автомобіля то такий не використовується і позивач за вказаною нею ціною - 2150 доларів США вправі залишити ТЗ за собою, сплативши половину вартості саме відповідачу. Заслухавши сторін, свідків та дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.02.2016 року між сторонами укладено шлюб (а.с.8). Жодна із сторін суд не повідомила суд про розірвання між сторонами шлюбу, однак з даних ЄДРСР вбачається, що шлюб між сторонами розірвано 19.06.2020р. та рішення набрало законної сили 07.08.2020р. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав, [PERSON] на праві власності належить господарська споруда (гараж) площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] , згідно рішення про присвоєння поштової адреси від 12.07.2018р., декларації про готовність об`єкта до експлуатації виданої 25.10.2017р., запис в реєстр набутих прав занесено 03.08.2018р. (а.с.7). Технічний паспорт на дану споруду виготовлено 03.06.2016р.(а.с.49-52). Попередньо [PERSON] 09.04.2015р. (до укладення шлюбу) було придбано земельну ділянку за цією адресою за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.45-47). Сторона позивача доводила, що оскільки факт реєстрації на об`єкт нерухомого майна проведено за час шлюбних відносин, то дане майно є спільною власністю подружжя і підлягає поділу, а в результаті поділу стягнення компенсації за половину вартості такого майна. Заперечуючи вимоги в цій частині, сторона відповідача звертала увагу суду на те, що земельна ділянка була придбана фактично його матір`ю, яка живе в будинку поряд з гаражем, однак на ім`я [PERSON] , будівництво двох гаражів: одного, за який йде спір, та суміжного належного гр. [PERSON] (спарених спільною стіною) здійснювали з осені 2015р. по січень-березень 2016р. (зима була теплою) власними робочими силами відповідача (двох братів [PERSON] та [PERSON] , оскільки останній є будівельником), а матеріали на два гаража, в т.ч. на спірний, придбавав суміжний власник [PERSON] , саме така домовленість й була досягнута власниками двох гаражів. Після одруження у лютому місяці 2016р., відповідач одразу перейшов жити до дружини в інший населений пункт і жодних робіт по завершеному (стан «сирець») гаражу не здійснював, дружина (позивач) жодної участі у вкладенні коштів чи робіт по його будівництву не брала. Допитані судом свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду надали наступні пояснення. Так, свідок [PERSON] (знайомий відповідача, власник суміжного спірного гаража по [ADDRESS] ), пояснив, що придбав в 2000р. у [PERSON] половину земельної ділянки під будівництво гаражу, інша половина належить як він зрозумів мамі [PERSON] , оскільки саме остання домовлялась зі свідком про спільне будівництво спарених гаражів. Осінню 2015р. залили фундамент єдиний під два спарених гаража, будівництвом займався в більшості брат [PERSON] - [PERSON] , й сам [PERSON] та інші з ними особи, завершили десь навесні (без штукатурки в середині). Займався свідок документацією щодо обох гаражів, які розпочаті без документації по дозволу на будівництво, будівельні паспорта отримав на гаражі [INFO] , повідомлення про початок будівництва гаражів свідок подав 28.04.2016р., Техпаспорт отримував на них 03.06.2016р. Після будівництва двох гаражів в стані «сирець», Декларацію про готовність подавали власники вже окремо, свідок подав швидше у листопаді 2016р., а коли подав відповідач Декларацію про готовність, свідок не знає. Також, свідок зазначив, що за документами з ним спільно до різних служб ходили: то мама відповідача, то сам відповідач. Свідок [PERSON] (мама відповідача) суду пояснила, що у сусідки [PERSON] була земельна ділянка, яку вона продавала вже половину після продажі іншої половини, вирішила придбати, бо ділянка розміщена під вікнами житлового багатоквартирного будинку, в якому свідок проживає, але маючи трьох синів вирішила одразу оформити на сина [PERSON] , бо й квартиру власну бажає в подальшому оформити йому. Після купівлі ділянки, почала дізнаватися хто є власником суміжної її частини, щоб запропонувати будівництво спарених гаражів, з метою економії самого будівництва. Знайшла [PERSON] і домовилась про те, що свідок вкладає роботами власні зусилля в обидва гаражі, а [PERSON] займається придбанням матеріалів на них. Осінню розпочали будівництво, на роботи залучено було синів [PERSON] та [PERSON] і брата самої свідка, інших родичів, які допомагали власними силами. В січні 2016р. з блоків виклали 2 гаражі і накрили (штукатурки внутрішньої не було). Двері гаражні теж замовляв у січні 2016р. [PERSON] , але не пригадує чи вставляли до весілля [PERSON] чи після. Після весілля у лютому 2016р. [PERSON] одразу перейшов жити до дружини, а в літній період часу опісля цього поїхав на заробітки, гаражем не займався більше, тому сусід закінчив швидше свій гараж в середині. Щодо самого гаражу, то ще й був конфлікт з сусідами, оскільки під дорогою, яка вела до гаражу йшла каналізаційна труба, й коли почали їздити вантажні авто через будівництво гаражів, за їх скаргами була комісія, тому й не займалася остаточними документами на право власності на гараж. Позивач [PERSON] (дружина сина) жодного разу не була в гаражі, не займалася нічим щодо нього. На даний час гараж використовується свідком під її власне авто. Свідок [PERSON] (брат відповідача) зазначив, що мама повідомила про те, що у 2015 році купила для [PERSON] земельну ділянку під гараж. Вирішили будувати спарені гаражі власними силами, свідок займається будівельними роботами, їздить і на заробітки щодо таких робіт. Матеріали готував суміжний власник [PERSON] . Будівництво розпочате осінню 2015р., до весілля [PERSON] вже було накрито гаражі. Влітку 2016р. їхали з [PERSON] на заробітки, сусід швидше завершив свій гараж, бо [PERSON] вже не займався ним, оскільки жив у дружини, за межами міста. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, оформлення шлюбних відносин зумовлює виникнення в подружжя особистих майнових та немайнових прав і обов`язків, зокрема вводить спільну категорію стосовно режиму майна - сумісну власність. Норми Сімейного кодексу свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Але ця презумпція може бути спростована: один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна. При цьому, жодна сторона не надала до матеріалів справи письмові докази щодо понесених витрат на будівництво оспорюваного гаражу. Але, сторона відповідача та свідки довели те, що витрати на будівництво обох гаражів, в т.ч. спірного, були здійснені за усною домовленістю з суміжним власником земельної ділянки та гаража, проводилися роботи особистою участю [PERSON] та його родини, тобто власними зусиллями сторони відповідача. При цьому, що клопотання свідка [PERSON] про надання ним як свідком суду квитанцій на придбання будівельних матеріалів на будівництва 2-х гаражів, були відхилене судом, оскільки саме сторона відповідача мала можливість надати такі докази з відповідним клопотанням, що не було зроблено представником відповідача. Згідно висновку експертів за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 18.03.2021р. ринкова вартість господарської будівлі (гаражу) по [ADDRESS] становить 297 391грн. (а.с.102-112). При цьому, слід також зазначити, на що також звернув увагу і представник відповідача, що висновок експертизи будується також і щодо оцінки місця розташування об`єкту дослідження, який знаходиться на земельній ділянці, яка є особистою власністю [PERSON] , і конкретне зниження чи підвищення споруди залежить також від територіальної відповідності самої земельної ділянки (віддаленість вулиць, район місцезнаходження, транспортна доступність, престижність розташування тощо). В іншому ж районі розташування земельної ділянки особистої власності майна одного з подружжя, значно вплинуло б на вартість нерухомого майна зведеного на ній. Вартість витрат по експертизі складає 4903.20грн., які понесені згідно ухвали суду позивачем [PERSON] . Слід також зазначити, що підтвердження наявності конфлікту пов`язаного з будівництвом гаражів, про що усно вказував і представник відповідача, і свідок [PERSON] , свідчить лист Департаменту містобудування, архітектури та культурної спадщини від 25.03.2016р. (а.с.53), який проводив розгляд звернення [PERSON] щодо надання йому Будівельного паспорта на будівництво гаража по [ADDRESS] . В даному листі зазначається про наявність скарг мешканців житлових будинків по [ADDRESS] . Отже, враховуючи, що розгляд звернення проводиться приблизно до 1 місяця часу, а скарги інших жильців передували зверненню [PERSON] про надання документа на гараж (хоч сторона відповідача й не клопотала про витребування матеріалів такого звернення чи самих скарг), то слід прийти до висновку, з врахуванням і показів свідків, що приблизно на лютий-березень місяць 2016 року гараж (спірний) був збудований та містив такі елементи як фундамент, дві стіни (з обох сторін були стіни суміжних ще 2-х гаражів), накритий дахом, без внутрішніх робіт. Що стосується того, що виготовленням документації займався [PERSON] за виданою [PERSON] довіреністю від 11.05.2016р. (а.с.54-55), оскільки подружжя проживало у Рожнятівському районі Івано-Франківської області і більшу частину подружнього життя відповідач знаходився на заробітках за межами України, про що свідчать відмітки у його закордонному паспорті (а.с.56-59), то такі доводи відповідача вказують також на те, що будівництвом суміжних гаражів займався більше свідок [PERSON] , що останнім і підтверджено на допиті його як свідка. У сукупності зібраних судом доказів (яким є і пояснення сторін та свідків), стороною відповідача, на переконання суду, спростована презумпція спільного права власності подружжя на майно, яке набуте (зареєстроване право) ними у період шлюбу - гараж, а саме поширення правового режиму спільного сумісного майна на нього, який був зареєстрований на праві власності на одного з подружжя (відповідача) хоч і в період шлюбу з позивачем, проте збудований у період дошлюбних відносин за витрати (в тому числі й власні робочі зусилля) відповідача та його близьких, на земельній ділянці належній на особистій власності відповідача до шлюбу (розташування якої та її характеристики впливає однозначно на вартість й нерухомої споруди, що розміщена на ній і є невід`ємною складовою із землею). Сторона позивача, окрім доводів про самий факт реєстрації прав власності на гараж у період шлюбних відносин, жодних пояснень про участь у будівництві даного гаража після одруження не надавала, і не спростувала обставини ведення будівництва (ким, період, за які кошти тощо) до чи після періоду шлюбних відносин сторін, як і проведенням внутрішніх робіт та використання подружжям цього нерухомого майна. Звідси слід прийти до висновку, що господарська споруда (гараж) площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] належна [PERSON] на праві власності 03.08.2018р., не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому у задоволенні позовних вимог - провести розподіл майна та за [PERSON] залишити у власності господарську споруду (гараж) площею 46,1 кв.м. по [ADDRESS] , а [PERSON] стягнути 1/2 частини вартості господарської споруди у сумі 148 695грн., слід відмовити за недоведеністю. Позивач понесла судові витрати за проведення експертизи у сумі 4903.20грн. (а.с.94-95,132), та просила стягнути з відповідача 1/2 вартості оплати за експертизу в розмірі 2451.60грн., а з врахуванням відмови у задоволенні даної позовної вимоги щодо гаражу, то такі витрати залишаються за позивачем. Щодо вимог провести розподіл майна та за [PERSON] залишити у власності автомобіль марки ВАЗ 2110 реєстраційний номер [NUMBER] , а [PERSON] стягнути 1/2 частини вартості автомобіля у сумі 1075 доларів США, що за курсом НБУ становить 28 672 грн., слід зазначити таке. Так, згідно ч.1,2 ст. 372, 369 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Сторони визнають, що ТЗ є спільною власністю подружжя. Водночас, спір залишився щодо вартості такого автомобіля, а також позивач просить визнати його за відповідачем з стягненням половини зазначеної нею вартості, натомість відповідач не бажає залишати у власності даний автомобіль за собою з виплатою компенсації. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Така компенсація підлягає стягненню з відповідача виходячи з вартості транспортних засобів на час розгляду справи (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18)) До матеріалів справи позивачем долучено заяву адресовану до іншого суду за змістом якої [PERSON] було продано фізичною особою автомобіль марки ВАЗ 2110 реєстраційний номер [NUMBER] , за 2150 доларів США за генеральною довіреністю (а.с.6). Заперечуючи вимоги в цій частині, відповідач у відзиві не заперечив факт та час придбання даного автомобіля за зазначену суму, який з вересня 2018 року використовувався обома сторонами, однак зазначив, що вартість такого на час поділу з врахуванням амортизації (фізичного зношення) становить не більше 1000 доларів США, а сам автомобіль слід залишити позивачу, із сплатою компенсації відповідачу. Водночас, зустрічний позов щодо вимог залишення за [PERSON] спірного автомобіля та стягнення з неї компенсації на користь [PERSON] до суду не подавався. На час вирішення спору автомобіль ніким із сторін не використовується, але перебуває у відповідача (на дворі). Судом роз`яснювалось під звукозапис сторонам про те, що є наявним право подачі доказу вартості автомобіля чи призначення судом експертизи щодо вартості, сторони щодо цього клопотань не бажали заявляти, визначену вартість автомобіля в позасудовому порядку шляхом замовлення експертного висновку не подавали. Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Касаційний цивільний суд (постанови Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18)) зазначив, що аргументи касаційної скарги про те, що вирішуючи питання про поділ майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мали застосувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України, є неспроможними з огляду на таке. Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. За ст.364 ЦК України (ч.2) якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Отже, позовна вимога про поділ транспортного засобу як спільної сумісної власності по ? частці кожному подружжю, без встановлення судом вартості такого майна на час розгляду справи та наявним спором щодо залишення такого саме за відповідачем який не бажає володіти таким, із стягненням в користь позивача половини вартості ТЗ з відповідача, є частково обґрунтованою. А тому, зважаючи що закон свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, а в даному випадку автомобіля, яке набуте сторонами в період шлюбу і не потребує саме «визнання» такого майна спільною сумісною власністю при відсутності спору, суд задовольняючи частково вимогу в частині щодо поділу автомобіля та стягнення компенсації за половину, прийшов до висновку, що слід залишити неподільне майно - спірний автомобіль марки ВАЗ 2110 реєстраційний номер [NUMBER] у спільній сумісній власності, без визначення по 1/2 частці за кожною стороною та без стягнення з відповідача на користь позивача половини вартості автомобіля, яка не доведена перед судом. При цьому, сторони в позасудовому порядку чи в судовому вправі встановити порядок користування спільною сумісною власністю - автомобілем чи здійснити продаж з розподілом коштів від нього. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Що стосується судових витрат, то позивачем понесено такі: судовий збір у сумі 1840.80грн. та 420.40грн. за забезпечення позову (а.с.3,11,141), на правову допомогу в сумі 9200грн. (з яких 1200грн. гонорар та 8000грн.) (а.с.4, 19-20,133,135). Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимогу в частині спірного автомобіля задоволено судом частково, то слід з відповідача в користь позивача стягнути 840.80грн. судового збору та 420.40грн. за забезпечення позову. Щодо витрат на правову допомогу Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Позивачем долучено до матеріалів справи договір про надання правової допомоги від 25.06.2021року (а.с.135), квитанцію №1 від 23.08.2021р. на суму 8000 грн. (а.с.133), однак позивач документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг суду не надано, а матеріали справи відповідно Акту наданих послуг не містять. Відтак в стягненні витрат на правову допомогу слід відмовити. Щодо наявного забезпечення позову постановленого згідно ухвали суду від 18.06.2020р., то за вимогами ч.7, 9-10 ст. 158 ЦПК України та у зв`язку із тим, що жодна із сторін не подавала клопотання про скасування заходів забезпечення позову, суд роз`яснює право сторони подати відповідне клопотання після набрання рішенням законної сили у даній цивільній справі. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 365, 368 ч. 3 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial