Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 24 вересня 2013 року [PERSON] позичила [PERSON] 8000,00 доларів США, які останній зобов'язався повернути 24 вересня 2015 року. Договір був укладений в письмовій формі шляхом складення боржником розписки. Відповідач суму позики та проценти позивачу не повернув. В судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. В судове засідання відповідач не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв'язку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із копією розписки від 24.09.2013 року [PERSON] позичила [PERSON] еквівалент 8000,00 доларів США (65560 грн.) на строк до 24.09.2015 року, з щомісячною виплатою у розмірі еквіваленту 244 доларів США (2000 грн.) Відповідач свої зобов'язання за договором позики перед позивачем не виконав і суму боргу у повному обсязі в розмірі, який є еквівалентним 8000,00 доларів США, до 24 вересня 2015 року не повернув. Вказаний висновок суду підтверджується копією розписки від 24.09.2013 року, на якій відсутні відмітки про виконання свого обов'язку відповідачем. Інших доказів на користь протилежного до суду не надано. Також, судом встановлено, що розмір заборгованості за користування сумою позики за 210 днів користування грошовими коштами в сумі, яка є еквівалентною 8000 доларів США, виходячи із трьох процентів річних та розрахунку, наданого позивачем і перевіреного судом, склав 3508,86 грн. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики, яка складається з суми в розмірі 203290,92 грн. - заборгованість по основній сумі позики (еквівалент 8000 доларів США станом на час проведення позивачем розрахунків суми боргу), та з суми в розмірі 3508,86 грн. - 3% річних, підлягають задоволенню. Стосовно вимог про стягнення суми пені за період з 25.09.2015 року по 21.04.2016 року суд зазначає, що по-перше статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Відповідно до розпорядження КМУ від 02 грудня 2015 р. № 1275-р м. Сєвєродонецьк Луганської області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Враховуючи викладене, а також те, що станом на час розгляду справи відсутній Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України, то суд вважає, що пеня за період з 25.09.2015 року по 21.04.2016 року, яка була нарахована позивачем на суму заборгованості за договором позики, стягненню з відповідача в будь-якому випадку не підлягає. По-друге суд зазначає, що посилання позивача на статтю 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» в частині розміру пені є повністю неспроможними, адже положення другого речення преамбули вказаного Закону слід розуміти так, що дія Закону поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці). Аналогічного висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року по справі № 7-рп/2013. Отже, у задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми пені слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позов задоволено частково на загальну суму 206799,78 грн. і понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 14725447-1 від 29.04.2016 року про сплату судового збору в сумі 2582 грн. 64 коп., у зв'язку із чим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судових витрат в розмірі 2068,00 грн. - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial