Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 23 серпня 2007 року у відділі РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 1408; неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], залишити на проживання з Позивачем; при реєстрації розірвання шлюбу змінити прізвище « Ботюк» на дошлюбне « Швець». В судовому засіданні Позивач позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, пояснивши, що причиною припинення шлюбних відносин є грубе та зневажливе ставлення Відповідача до неї, а також застосування відносно неї з боку Відповідача фізичної сили. Окрім того, Позивач вказала, що Відповідач не піклується про добробут сімї, матеріальної допомоги не надає, вихованням дитини не займається, про створенням нормальних сімейних стосунків не піклується. Така поведінка Відповідача стала причиною того, що стосунки між сторонами погіршилися, зникло взаєморозуміння та взаємна повага. На примирення з Відповідачем Позивач категорично не згодна, в звязку з чим просить шлюб розірвати. В судовому засіданні Відповідач позов не визнав, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки має намір примиритися з дружиною та продовжувати шлюбні відносини. Не заперечував, що на даний час він не працює, самостійного доходу не отримує, а тому позбавлений можливості в повній мірі забезпечувати сімю. Заслухавши пояснення Позивача, Відповідача, його представника, дослідивши матеріали справи, Судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про одруження серії 1-НМ № 039605 від 23 серпня 2007 року сторони зареєстрували шлюб 23 серпня 2007 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 1408. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження серія 1-НМ № 107022 від 12 серпня 2008 року). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст. 51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом предявлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. В ході розгляду справи Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, примирення між подружжям та збереження сімї неможливе та це буде суперечити інтересам та волі обох сторін та інтересам їх неповнолітньої дитини. При зазначених обставинах Суд дійшов висновку, що сімя розпалася остаточно і шлюб існує формально. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей». Відповідач в судовому засіданні просив суд надати їм з Позивачем час на примирення. Позивач в судовому засіданні проти надання часу для примирення категорично заперечила, посилаючись на його недоцільність та неможливість їх примирення через фактичне небажання з її боку продовжувати сімейні відносини. Відтак, Суд вважає за недоцільне надання сторонам часу для примирення з огляду на категоричну позицію Позивача з даного приводу. Крім того, відповідно до вимог чинного законодавства примирення, яке надається сторонам у справі про розірвання шлюбу, повинно здійснюватися на добровільних засадах як з боку чоловіка, так і з боку дружини. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони проживають окремо, збереження їх сім'ї є неможливим, миритися з Відповідачем Позивач не бажає, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторона Позивача зберегти сімю категорично не бажає, Суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті й майнові права сторін, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, Суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В судовому засіданні Позивач висловила бажання у разі розірвання шлюбу прізвище «Ботюк» змінити на дошлюбне «Швець». Враховуючи зазначене, Суд дійшов висновку, що при реєстрації розірвання шлюбу слід змінити на дошлюбне прізвище Позивача. Також в позовній заяві Позивач просила їх неповнолітню дитину залишити на проживання з нею. Відповідач проти цього не заперечив, а тому Суд вважає за доцільне залишити неповнолітню дитину сторін [PERSON], [INFO], на проживання з матірю. Відповідно до ч.3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved