Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Старобільського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна разом із матір`ю без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позову зазначила, що з 17 червня 2006 року по 27 травня 2011 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося та призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Рішенням суду від 27 травня 2011 року шлюб між ними було розірвано. Відповідач [PERSON] зі слів матері, переїхав жити в м. Антрацит, у нього інша сім`я. Вона з ним не спілкується, дитина проживає з нею, знаходиться на її повному утриманні. Позивач має намір повезти дитину для оздоровлення за межі України. Проте, через відсутність стосунків з батьком дитини - [PERSON] отримати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон позивач не має можливості. На підставі викладеного позивач просить суд надати їй дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі держави Україна до досягнення дитиною повноліття у супроводі матері. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явились, у позовній заяві просили справу розглянути у їх відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій зазначив, що позовні вимоги визнає та просить суд розглянути справу у його відсутність. Враховуючи положення ч.3 ст.200 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження, оскільки відповідач позов визнає. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.06.2006 року, який було розірвано рішенням Краснолуцького міського суду Луганської області від 27.05.2011 року. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Статтею 11 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Частиною 2 статті 150 СК України закріплено обов`язок батьків щодо піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу на дитину проводиться на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків. При відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина за межі України, може бути надано дозвіл на підставі рішення суду. За ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Як вбачається з письмових матеріалів справи малолітній [PERSON] на даний час проживає разом з позивачем, батько дитини ухиляється від надання дозволу на виїзд малолітнього сина за межі України. Тобто через немотивоване ухилення відповідача від надання дозволу на виїзд малолітнього сина за межі України, позивач не має можливості оформити необхідні документи для виїзду разом з дитиною за межі України з метою її оздоровлення та відпочинку. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ст.ст.8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 313 ЦК України, п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» з урахуванням якнайвищих інтересів дитини суд вважає можливим надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України у супроводі матері без згоди батька, яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну неповнолітньої дитини. На підставі ст. 313 ЦК України, ст. 150 СК України, ст.ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини»,

Outcome: approved