Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання права власності на автомобіль, що є спільною сумісною власністю подружжя. Свій позов обґрунтовує тим, що 24.07.2015 року уклала шлюб з відповідачем. [INFO] у них народився син М`якін Лука. З лютого 2019 року шлюбні відносини між ними припинені , проживають окремо, хоча шлюб офіційно не розірвано. Вказує, що 29.05.2018 року ними був придбаний автомобіль марки «Опель Інсінія», д.н.з. [NUMBER] , 2014 року випуску. Договір купівлі-продажу оформлявся на ім`я чоловіка [PERSON] та відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу він і є власником вказаного автомобіля. Зазначає також, що вказаний автомобіль був придбаний за її власні кошти, вона не мала можливості оформити вказаний автомобіль на своє ім`я, оскільки перебувала у декретній відпустці. Покликаючись на викладені обставини, просить суд визнати за нею право власності на транспортний засіб автомобіль марки «Опель Інсінія», д.н.з. [NUMBER] , 2014 року випуску, який є спільною сумісною власністю. В судове засідання позивач не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов підтримує із вказаних підстав та просить заяву задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлені вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, закріпленому у\~ ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів. Згідно ч. ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи встановлено, що 24.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим 24.07.2015 року (а.с. 3). В шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.12.2016 року (4). За змістом п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. З матеріалів справи встановлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі згідно договору купівлі-продажу від 29.05.2018 року був придбаний автомобіль марки «Opel Інсінія», д.н.з. [NUMBER] , 2014 року випуску та зареєстрований за [PERSON] (а.с. 5-10). Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В пункті 27\~постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. За правилами з ч.1\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Подання заяви відповідачем про визнання позову у даному випадку вказує про відсутність спору між сторонами. Відповідно до ч. 1ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Отже, позивачем суду не надано належних та допустимих доказів, які б давали право суду вважати її право порушеним. Позивач не вказала та не довела суду які її права, ким саме, коли та в який спосіб були порушені чи не визнаються або оспорюються на даний час. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є безпідставними, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed