Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-15 00:00:00

[PERSON] , звернулася до Біловодського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про витребування майна з незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що в 1987 році їй було виділено двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Зазначала, що в лютому 2003 року вона приватизувала вказану квартиру та на праві приватної власності разом із квартирою до неї перейшла 1/16 частина сараю, який обліковується в технічному паспорті на квартиру за літер «Б». Вказувала, що відповідач самовільно в 1990 році заволоділа належну їй 1/16 частину сараю та користується нею (зберігає там свої речі) на неодноразові вимоги позивачки з проханням звільнити сарай відповідає відмовою. В жовтні 2014 року вона звернулася до Біловодського районного відділу УМВС України в Луганській області з заявою про неправомірні дії відповідачки, за результатами проведеної перевірки їй було рекомендовано звернутися до суду з позовом. У зв`язку з наведеним просила суд витребувати з незаконного володіння належне їй майно - 1/16 частину сараю, який значиться за належній їй квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язати відповідача забезпечити їй доступ до вказаного приміщення і надати можливість вільно користуватися вказаним майном. В судовому засіданні позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог, посилаючись на раніше надані суду докази в обґрунтування позовних вимог. Додатково в судовому засіданні позивачка вказала, що під час приватизації вказаної квартири вона отримала свідоцтво про право власності на житло від 05 лютого 2003 року, в якому наявне посилання та технічний паспорт, як складову частину свідоцтва, в котрому зазначено, що до квартири [ADDRESS] , відноситься 1/16 частина сараю літер «Б». Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначивши, що вона придбала вказаний сарай в 1989 році разом із квартирою, розташованою за адресою [ADDRESS] та користується нею по теперішній час. Вказувала, що вказаний сарай вона вважає своєю власністю, так як купила його в [PERSON] . Додатково пояснила, що вона на даний час проживає в неприватизованій квартирі, в яку вселена на підставаі ордеру, жодних документів на квартиру та сарай в неї немає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що вона проживала за адресою [ADDRESS] та користувалася сараєм, на який правовстановлюючих документів у неї не було, у подальшому продала цей сарай відповідачці [PERSON] , під час продажу документи про купівлю-продаж згідно чинного законодавства не складалися. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та прийнявши до уваги доводи позивачки, відповідачки та свідка, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 05 лютого 2003 року, виданого на підставі рішення Біловодської селищної ради від 04 лютого 203 року № 100, зареєстрованого в реєстровій книзі за № 1.100, квартира, розташована за адресою [ADDRESS] , приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та на лежить на праві приватної власності позивачці [PERSON] . Згідно змісту вказаного свідоцтва характеристика квартири та її обладнання наведені у «Технічному паспорті», який є складовою частиною цього Свідоцтва. З копії технічного паспорту, виданого КП «Біловодське бюро технічної інвентаризації» від 27 листопада 1995 року, вбачається, що до квартири [ADDRESS] відноситься 1/16 частина сараю літер «Б». Право власності позивачки на квартиру, розташовану з адресою: [ADDRESS] , підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 січня 2004 року № 2550251, згідно з яким вказана квартира належить [PERSON] за реєстраційним номером № 174981 . Згідно довідки від 02 серпня 2017 року № 5672, виданої Біловодською селищною радою Луганської області позивачка [PERSON] зареєстрована та проживає в квартирі за адресою [ADDRESS] . Фактичне проживання відповідачки в квартирі за адресою [ADDRESS] , слідує з «Акту про фактичне проживання», складеного за підписом сусідки [PERSON] та депутата Біловодської селищної ради Мірошника О.В. Відповідно до листа від 27 березня 2020 року № 24 КП «Біловодське бюро технічної інвентаризації» право власності на нерухоме майно, яке розташоване за адресою [ADDRESS] , в бюро зареєстровано за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Біловодською селищною радою від 05 лютого 2003 року № 1.100. Щодо 1/16 частини сарая літер «Б», яка зазначена в свідоцтві про право власності на житло, виданого Біловодською селищною радою від 05 лютого 2003 року № 1.100 конкретне місцезнаходження цієї частки сараю літер «Б» не визначено. Водночас згідно зазначеного листа вбачається, що право власності на нерухоме майно, що розташоване з адресою відповідачки [PERSON] , а саме: [ADDRESS] , в КП «Біловодське бюро технічної інвентаризації» не зареєстроване, отже право власності на квартиру, а якій фактично проживає відповідачка в установленому законодавством порядку не зареєстроване. Посилання відповідачки на свідчення свідка [PERSON] про придбання нею сараю суд не бере до уваги з огляду на положення ст. 657 ЦК України, відповідно до якої договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає в нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Судом встановлено, що право власності на квартиру позивачка набула в порядку визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» тобто шляхом приватизації у встановленому порядку, про що отримала правовстановлюючий документ встановленого зразка. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як встановлено із матеріалів справи позивачка набула право власності на нерухоме майно - квартиру, але в силу неправомірної поведінки відповідача не має можливості вільно володіти та користуватися всіма її складовими, зокрема сараєм. Згідно зі ст. 387 ЦК Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконного без відповідної правової підстави заволоділа ним. Конвенцією по захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-Вр, зокрема в статті 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користування майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом звернення до суду за захистом свого права з позовом про припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексам, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Перевіривши матеріали справи суд вважає, що вимоги позивачки знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому вони підлягають до задоволення в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved