Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою, в якій просила стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на її користь не донараховану суму заробітної плати, компенсацію за невикористані відпустки, вихідну допомогу в сумі 17244,71 гривень; визнати незаконним встановлення відповідачем дати звільнення позивача 05 червня 2015 року; визнати законним день звільнення 09 червня 2015 року, як дати розрахунку по сумам, які не підлягають спору; стягнути з відповідача на її користь середньоденну заробітну плату за два робочих дні в сумі 828,58 гривень /дві середньоденні заробітної плати/; стягнути з відповідача на її користь відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення по день винесення судового рішення з розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 414,29 гривень з 10 червня 2015 року за кожний робочий день по день винесення судового рішення /на дату 27 липня 2015 року становить 13671,57 гривень/; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10000,00 гривень. Позивачка посилалась на таке: 20 грудня 2013 року вона була прийнята на роботу на посаду провідного економіста відділу методології. З початку роботи їй було встановлено посадовий оклад 8700,00 гривень. До 01 січня 2015 року вона отримувала виплати на картковий рахунок. З 1 січня 2015 року без попередження відповідач погіршив її умови праці, а саме розмір оплати праці. 07 квітня 2015 року вона була письмово попереджена про зміну істотних умов праці, 05 червня 2015 року була звільнена у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Вона вважає, що її права порушені, оскільки відповідач не дотримався строку два місяці. Вона вважає, що у відповідності до ч.5 ст.254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Тому вона вважає. що днем її звільнення має бути 08 червня 2015 року. Фактично відповідач розрахувався з нею лише 09 червня 2015 року У зв'язку з цим вона вважає, що відповідач має компенсувати їй середній заробіток за два робочі дні, тобто по 09 та 10 червня 2015 року в сумі 828,58 гривень. Крім того, вона має право на відшкодування середнього заробітку з 10 червня 2015 року по день винесення судом рішення, яка станом на 27 липня 2015 року складає 13671,57 гривень. Крім того, у зв'язку з незаконними діями відповідача їй була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що були втрачені нормальні життєві зв'язки - потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя та двох неповнолітніх дітей, які матеріально і морально залежать від неї. 09 листопада 2015 року представник позивачки [PERSON] звернувся з заявою про збільшення позовних вимог /а.с.122/, де зазначив, що за пунктом 1 позову сума позову дорівнює 25872,82 гривень; сума позову відповідно до вимог у п.3 позову залежить від дати винесення рішення судом, то станом на 09 листопада 2015 року вона дорівнює 43914,74 гривень. Внаслідок цього загальна ціна позову станом на 09 листопада 2015 року становить 80616,14 гривень, в тому числі моральна шкода в сумі 10000,00 гривень. 10 травня 2015 року представником позивачки надано розрахунок фактичної суми позовних вимог станом на 10 травня 2016 року /а.с. 162/, де зазначив, що сума позовних вимог у п.3 позову станом на 10 травня 2016 року складає 95700,99 гривень; внаслідок цього, загальна ціна позову на 10 травня 2016 року складає 132402,39 гривень /як сума позовних вимог за п.1 позову 25872,82 гривень; за п.2 позову - 828,58 гривень; за п.3 позову 95700,99 гривень; за п.4 позову 10000,00 гривень/. У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на таке: на підставі заяви позивачки про прийняття на роботу від 19 грудня 2013 року вона була прийнята на посаду провідного економіста відділу методології з 20 грудня 2013 року по 19 березня 2014 року з посадовим окладом згідно штатного розпису. Позивачка підтвердила факт ознайомлення з умовами праці, правилами внутрішнього трудового розпорядку, колективним договором, посадовою інструкцією. Відповідно до умов Колективного договору та Положення про оплату праці в Банку структура і розмір оплати праці кожного працівника Банку встановлюються шляхом переговорів працівника та адміністрації Банку при укладенні трудового договору згідно штатного розпису. Доводи позивачки про те, що її посадовий оклад складав 8700,00 гривень є хибним, оскільки відповідно до штатного розпису оклад позивачки складав 5126,00 гривень. Решта суми - це була додаткова заробітна плата у вигляді надбавок, доплат і інших видів додаткової заробітної плати, які встановлені у відповідності з діючим законодавством України. 02 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного Банку України номер 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року номер 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк», відповідно до якого з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів призначено Кадирова Владислава Володимировича. У зв'язку з викладеним Фонд набуває всі повноваження органів управління Банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю Банку. 03 березня 2015 року Уповноважена особа Фонду Кадиров В.В. видав наказ номер 20 про зупинення нарахування та сплати додаткової заробітної плати, заохочувальних компенсаційних виплат в АТ «Дельта Банк», яким зупинив нарахування та сплату додаткової заробітної плати, заохочувальних компенсаційних виплат в АТ «Дельта Банк». Таким чином, з 03 березня 2015 року всі працівники Банку отримували заробітну плату виключно у вигляді посадового окладу. 07 квітня 2015 року Уповноважена особа ФГВФО видав наказ номер 716-к/ТР «Про зміну істотних умов праці», яким з 08 червня 2015 року змінювались істотні умови праці позивачки, зокрема: на виконання покладених на неї повноважень встановлювався посадовий оклад у розмірі 1300,00 гривень з встановленням неповного робочого часу з двома годинами роботи щоденно з 9.00 до 11.00 годин з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу. Було уповноважено у термін до 30 квітня 2015 року одержати письмове підтвердження працівника, який надав згоду продовжувати роботу на нових умовах оплати праці. У випадку відмови працівника від прийняття нових умов - він підлягав звільненню відповідно до умов чинного законодавства. 07 квітня 2015 року позивачці було вручено попередження про зміну істотних умов праці з 08 червня 2015 року в частині розміру окладу та встановлення неповного робочого дня плати праці. Позивачка відмовилась продовжувати виконувати покладені на неї обов'язки з урахуванням змін в умовах праці. 07 квітня 2015 року позивачці було вручено попередження про зміну умов праці з 08 червня 2015 року. 07 квітня 2015 року позивачка написала відмову від продовження роботи на нових умовах, чим засвідчила своє небажання перебувати у трудових відносинах з Банком після зміни істотних умов праці. На підставі п.1 ч.1 ст. 36 КАЗППУ позивачка була звільнена з посади. Представник відповідача вважає, що вимоги позивачки в частині стягнення відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення , а саме з 10 червня 2015 року по день постановлення судом рішення середньоденного заробітку; не донарахованої суми компенсації за невикористану відпустку є безпідставно пред'явленими. Крім того, підстав для стягнення моральної шкоди немає. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню за таких підстав: відповідно до наказу номер 1587-к/ТР від 19 грудня 2013 року [PERSON] прийнята в ПАТ «Дельта Банк» на посаду провідного економіста відділу методології управління методології супроводження операцій клієнтів Банка, операцій з цінними паперами, казначейських операцій та управлінської звітності, на умовах строкового трудового договору з 20 грудня 2013 року по 19 березня 2014 року з посадовим окладом згідно штатного розпису. У цей же день позивачка була під розпис ознайомлена з наказом, що підтверджується копією наказу /а.с.33/. Після спливу строку вказаного трудового договору позивачка не була звільнена та продовжила працювати на тих же умовах. У судовому засіданні встановлено, що посадовий оклад позивачки складав 5126,00 гривень, про що свідчать штатний розпис та накази про затвердження штатного розпису, оригінали яких були досліджені у судовому засіданні. Таким чином, посилання позивачки та її представника про те, що її посадовий оклад складав 8700,00 гривень не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Колективним договором передбачено, що питання оплати праці в Банку регламентуються Положенням про оплату праці співробітників Банку. Структура та розмір оплати праці встановлюється шляхом переговорів працівника та адміністрації Банку при укладенні трудового договору згідно штатного розпису. У відповідності до розділу Ш «Структура оплати праці» Додатку номер 1 до Колективного договору «Положення про оплату праці Співробітників Банку заробітна плата працівників складається з: основної заробітної плати, яка встановлюється у вигляді посадових окладів та додаткової заробітної плати, яка може бути виражена у вигляді надбавок до посадових окладів, премій, винагород, що мають систематичний характер, оплату за роботу у вихідні та святкові /неробочі/ дні надурочний час, сум виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівникові у межах, передбачених чинним законодавством, оплати за невідпрацьований час, інших видів додаткової заробітної п лати, які встановлені у відповідності до чинного законодавства. У судовому засіданні встановлено, що позивачці нараховувалась заробітна плата, яка складалась з посадового окладі в сумі 5126,00 гривень та додаткової заробітної плати у вигляді надбавок, про що зазначено у розрахункових листах, наданих обома сторонами. Таким чином. посилання позивачки та її представника на те, що при звільненні позивачці не донарахована заробітна плата, яка мала вираховуватись з окладу в сумі 8700,00 гривень не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні. Таким чином, судом встановлено, що в період з 20 грудня 2013 року по день звільнення позивачки 05 червня 2015 року оклад складав 5126 ,00 гривень. Решта сума, яка нараховувалась позивачці - це додаткова заробітна плата. 02 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України номер 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року номер 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк», відповідно до якого з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів призначено Кадирова Владислава Володимировича. У зв'язку з викладеним Фонд набуває всі повноваження органів управління Банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю Банку. 03 березня 2015 року Уповноважена особа Фонду Кадиров В.В. видав наказ номер 20 про зупинення нарахування та сплати додаткової заробітної плати, заохочувальних компенсаційних виплат в АТ «Дельта Банк», яким зупинив нарахування та сплату додаткової заробітної плати, заохочувальних компенсаційних виплат в АТ «Дельта Банк». Таким чином, з 03 березня 2015 року всі працівники Банку отримували заробітну плату виключно у вигляді посадового окладу. 07 квітня 2015 року Уповноважена особа ФГВФО видав наказ номер 716-к/ТР «Про зміну істотних умов праці», яким з 08 червня 2015 року змінювались істотні умови праці позивачки, зокрема: на виконання покладених на неї повноважень встановлювався посадовий оклад у розмірі 1300,00 гривень з встановленням неповного робочого часу з двома годинами роботи щоденно з 9.00 до 11.00 годин з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу. Вказаним наказом було уповноважено у термін до 30 квітня 2015 року одержати письмове підтвердження працівника щодо надання згоди продовжувати роботу на нових умовах оплати праці. У випадку відмови працівника від прийняття нових умов він підлягав звільненню відповідно до умов чинного законодавства. 07 квітня 2015 року позивачці було вручено попередження про зміну істотних умов праці з 08 червня 2015 року в частині розміру окладу та встановлення неповного робочого дня плати праці. Позивачка відмовилась продовжувати виконувати покладені на неї обов'язки з урахуванням змін умов праці. 07 квітня 2015 року позивачка написала відмову від продовження роботи на нових умовах, чим підтвердила своє небажання перебувати у трудових відносинах з Банком після зміни істотних умов праці. На підставі п.1 ч.1 ст. 36 КАЗППУ 05 червня 2015 року позивачка була звільнена з посади. Судом встановлено і це підтвердив у судовому засіданні представник позивачки та зазначає сама позивачка у позовній заяві, позивачка своєю заявою від 07 квітня 2015 року відмовилась від продовження роботи в нових умовах праці у зв'язку зі зміною істотних умов праці, то на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗПП України [PERSON] була звільнена саме з 05 червня 2015 року, оскільки 06 та 07 червня 2015 року були вихідними днями, а з 08 червня 2015 року наказом вже застосовані нові умови праці та розмір оплати праці. Як передбачено вимогами КЗПП України, днем звільнення працівника є останній день його роботи. Судом встановлено, що 08 червня 2015 року позивачка не могла працювати за новими умовами праці, оскільки написала відмову та протягом всього часу до дня звільнення не змінила свого рішення та не зверталася до банку з заявою про бажання продовжити роботу за новими умовами праці. Посилання позивачки та її представника на те, що в день звільнення позивачці не була виплачена заробітна плата у зв'язку зі звільненням не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні. У відповідності до меморіального ордеру номер 45169568 від 05 червня 2015 року в касі Банку знаходились грошові кошти за призначенням платежу: заробітна плата та прирівняні до неї виплати по звільнених за 05 червня 2015 року для виплати співробітникам банку згідно накладної номер 12 від 18 березня 2015 року. Крім того, це підтверджується інформаційною довідкою. Позивачка та її представник не надали будь-яких доказів про відмову відповідача у виплаті заробітної плати при її звільненні 05 червня 2015 року. Таким чином, вимоги позивачки та її представника про стягнення з відповідача середньоденної заробітної плати за 09 та 10 червня 2015 року не ґрунтуються на доказах, досліджених судом. Відповідно до ст. 116 КЗПП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У відповідності до ст. 117 КЗПП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗПП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом перевірена правильність нарахування суми при звільненні позивачки, в тому числі і компенсаційні виплати за невикористану відпустку. Досліджені заяви та накази про надання відпусток як основних, додаткових, так і без збереження заробітної плати. Крім того, у судовому засіданні досліджені накази про виплату заробітної плати позивачці з зазначенням фактично відпрацьованого часу за оспорюваний позивачкою період з додатками до наказу та судом встановлено, що жодний наказ позивачка не оспорювала. Судом встановлено, що Банком правильно нарахована сума заробітної плати та компенсаційних виплат при звільненні позивачки, сума була в наявності в касі Банку в день звільнення позивачки, тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає. Стосовно позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 10000,00 гривень. У відповідності до ст. 237-1 КЗПП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки у судовому засіданні не знайшло свого підтвердження порушення законних прав позивачки відповідачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed