Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ЗМР про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою, що належить на праві власності. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. Позивач [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS], що належить їй на праві приватної власності на підставі договору дарування від 03.08.2006 року. Відповідач [PERSON] є сином позивача та зареєстрований за цією ж адресою. Однак у серпні 2014 року останній, забравши свої особисті речі, виїхав з квартири. З цього часу відповідач у квартирі не мешкає, комунальні послуги не сплачує. [PERSON] зобов'язався добровільно знятися з реєстраційного обліку, але цього не зробив. Інколи відповідач телефонує, але не інформує про своє місце знаходження. Позивачу відомо, що відповідач виїхав з України, повертатися не збирається, оскільки знаходиться у розшуку. Реєстрація відповідача у належній [PERSON] на праві власності квартирі чинить пе\-решкоди у здійсненні права користування та розпорядження її майном, тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Посилаючись на вищевказане, просить суд усунути перешкоди [PERSON] у здійсненні права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], визнавши [PERSON] таким, що втратив право користування даним житловим будинком. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час, та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, причини неявки останнього суду невідомі. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу, за згодою позивача, на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України). Представник третьої особи - ЗМР у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, причини неявки останнього суду невідомі. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, взявши до уваги заяву, надану позивачем, приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору дарування від 03.03.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON], та зареєстрованого у реєстрі за № 2-436, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 6). Даний факт також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОП ЗМБТІ та технічним паспортом на вище вказану квартиру (а.с. 7, 8-9). Відповідно до довідок Департаменту реєстраційних послуг ЗМР за № 04-27/3-9734, № 04-27/3-9735 від 18.05.2017 року за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [PERSON] (а.с. 13). Згідно з актом комісії ОСББ «Комунаровець № 5», складеного 23.05.2017 року про не проживання громадянина за місцем реєстрації, [PERSON] у квартирі [ADDRESS], з серпня 2014 року не мешкає (а.с. 12). Відповідно до довідки начальника Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 22.05.2017 року відносно [PERSON] заведено оперативно-розшукову справу № 50041706 та оголошено в державний розшук. До теперішнього часу місце знаходження останнього залишається невстановленим (а.с. 16). Таким чином, судом встановлено, що відповідач за адресою реєстрації не проживає, будь-яких витрат на утримання квартири не несе, його місце проживання позивачу на теперішній час не відомо. Реєстрація відповідача за вказаною адресою, перешкоджає позивачу у здійсненні права власності на квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Підстави припинення сервітут визначені у статті 406 ЦК України. Ними, зокрема, є припинення обставин які були підставою для встановлення сервітуту. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі, в тому числі, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Суд вважає, що позивач, як власник квартири має права вимагати усунення перешкод у користування та розпорядженні своїм майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, тому позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved