Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, в якому просить виселити відповідачів з належної їй квартири [ADDRESS] (а.с.3-4). В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що її син - [PERSON], померлий [INFO], за життя приватизував квартиру [ADDRESS] і отримав свідоцтво про право власності від 10 травня 1995 року. 14 серпня 2012 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області визнав за нею право власності на цю квартиру в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. Також, судом визнано незаконним рішення Меліоративненської селищної ради про виділення відповідачам в 2005 році вказаної квартири, та скасовано розпорядження про передачу у 2006 році цієї квартири у приватну власність [PERSON]. Після отримання цього рішення суду позивачка зареєструвала своє право власності на квартиру в державній реєстраційні службі. Також, Меліоративненська селищна рада прийняла рішення про переоформлення особистого рахунку квартири на ім'я [PERSON], згідно якого позивачка через свого представника уклала договір про надання послуг з утримання будинків, і прибудинкових територій та комунальних послуг з комунальним підприємством «Гарант». На неодноразові звернення до відповідачів з пропозицією висилитися з належної їй квартири, останні не реагують, виселятися з неї не бажають. За таких обставин, позивач звернулася з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав власника квартири. В свою чергу [PERSON], [PERSON] звернулися до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про визнання права на проживання, яким остаточно просили: - в позові [PERSON] щодо виселення з квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] відмовити; - залишити для проживання [PERSON] та [PERSON] жиле приміщення, яке вони займають по [ADDRESS], відповідно до ордеру № 290 від 02 серпня 2005 року, виданого виконкомом Меліоративнівської селищної ради. В обґрунтування свого позову позивачі посилаються на те, що рішенням Новомосковського районного суду від 18.03.2005 року, [PERSON] втратив право користування вказаним житловим приміщенням на підставі того, що він покинув квартиру, і більше 10 років в ній не проживав, квартира знаходилася в аварійному стані, газ, вода, світло були відключені, тобто, фактично це була «коробка без вікон та дверей» та ще й комунальні борги. Так, житлово-комунальне підприємство «Гарант» спільно з Меліоративненською селищною радою зобов'язало їх сплатити борг попереднього квартиронаймача в сумі 3 878,00 грн. На протязі усього часу проживання в квартирі позивачі зробили в ній ремонт. Їх майнові затрати по доведенню спірної квартири до житлового стану, згідно технічного паспорту на квартиру, складають 180 000,00 грн., тобто значно перевищують її вартість в розмірі 90 666,00 грн. Судовим рішенням [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою, так як останній більше десяти років у ній не проживав, після чого Меліоративненською селищною радою на сім'ю позивачів був виданий ордер № 290 від 02 серпня 2005 року, який, відповідно до ст. 58 Житлового кодексу України є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Позивачі зазначають, що ордер № 290 від 02 серпня 2005 року у законному порядку не скасований і є дійсним, вони на законних підставах проживають до цього часу у цьому житловому приміщенні. З 02 серпня 2005 року і до цього часу справно платять усі комунальні платежі. Також позивачі зазначають, що вони 03 серпня 2013 року зверталися до Меліоративненської селищної ради з проханням на виконання рішення суду Новомосковського міськрайсуду від 14 серпня 2012 року надати їм інше жиле приміщення, яке повинно відповідати за розміром і благоустроєм квартирі [ADDRESS], однак їм було відмовлено з тих підстав, що жодним державним органом не було визнано недійсним ордер на вселення в спірне жиле приміщення. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] первісний позов підтримав, просив його задовольнити, мотивуючи його обставинами викладеними в позовній заяві. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідачі та їх представники за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнали, просили суд в його задоволенні відмовити. Зустрічний позовом просили задовольнити, мотивуючи його обставинами викладеними в позовній заяві. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Згідно зі ст.61 ЦПК України не підлягають доведенню обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, а також обов'язковими для суду є вирок або постанова суду про адміністративне правопорушення щодо цивільно-правових наслідків дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до положень ст.317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положень ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Судом встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON], на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.08.2012 року, про що свідчить надана суду копія Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.04.2013 року (а.с.7). Як видно з довідки виконавчого комітету Меліоративненської селищної ради № 1729 від 28.10.2013 року, [PERSON], [PERSON] на даний час мешкають в квартирі [ADDRESS] без реєстрації (а.с.8). Ані [PERSON], ані [PERSON] не є членами сім'ї [PERSON], згоди на їх вселення вона не давала. Дана обставина сторонами в судовому засіданні не заперечувалась. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2012 року, яке набрало чинності 29.01.2013 року (а.с.45-48) встановлено і не заперечувалось сторонами, що позивачі за первісним позовом вселились у спірну квартиру на підставі ордеру № 290 від 02 серпня 2005 року на квартиру [ADDRESS], виданого [PERSON], на підставі рішення виконкому Меліоративненської селищної ради від 2005 року № 67 (а.с.28). Цим же Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2012 року, визнано незаконним та скасовано рішення Меліоративненської селищної ради про виділення відповідачам в 2005 році вказаної квартири, а також скасовано розпорядження про передачу у 2006 році цієї квартири у приватну власність [PERSON], також скасовано свідоцтво про право власності, видане на підставі зазначеного розпорядження та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] (а.с.45-48). Тобто на момент розгляду справи, власником спірної квартири є[PERSON]. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Позивачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім'ї [PERSON]. Не надано доказів і того, що між сторонами укладались будь які договори щодо найму спірного приміщення. Тобто, у спірному приміщенні вони мешкають на підставі Рішення Меліоративненської селищної ради, яке на даний момент є скасованим та ордеру, виданого на його підставі. А відтак, таким чином порушують права [PERSON], оскільки через те, що в належній їй на праві приватної власності квартирі мешкають сторонні люди, вона не може ані користуватись, ані розпоряджатись нею. Посилання відповідачів за первісним позовом та їх представників на той факт, що вони мають право на проживання у спірній квартирі, оскільки на момент розгляду справи в суді, ордер, який став підставою для вселення, не визнано недійсним, судом оцінюється критично, оскільки, відповідно до ст.58 Житлового кодексу України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. З аналізу зазначеної норми слідує, що ордер, видається виключно на підставі відповідного Рішення. А відтак, суд приходить до переконання, що ордер, виданий на підставі Рішення, яке скасоване, є сам по собі нікчемним і не може свідчити про будь які права на житло, зокрема право користування. Посилання на Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.03.2005 року, яким [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловою квартирою [ADDRESS] у зв'язку з тим, що він покинув квартиру, і більше 10 років в ній не проживав (а.с.29), судом також не можуть бути прийняті, оскільки, як було встановлено в судовому засіданні, вищезазначеним Рішенням [PERSON] позбавили власності, оскільки на момент його винесення квартира була приватизована і застосування ст.ст.71,72 ЖК (які регулюють відносини користування житловими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду), взагалі не мали б застосовуватись. Судом також вставлено, що [PERSON] та [PERSON] 03 серпня 2013 року зверталися до Меліоративненської селищної ради з проханням на виконання рішення суду Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2012 року надати їм інше жиле приміщення, яке повинно відповідати за розміром і благоустроєм квартирі [ADDRESS], однак їм було відмовлено з тих підстав, що жодним державним органом не було визнано недійсним ордер на вселення в спірне жиле приміщення, що підтверджується відповідним рішенням Меліоративненської селищної ради № 7-20/VI від 18.09.2013 року (а.с.73), однак наявність даного Рішення не впливає вирішення даної справи про суті і не спростовує обставин, встановлених в судовому засіданні. Як не спростовує висновків суду і постанова Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.08.2014 року, згідно якої визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Меліоративненської селищної ради № 103 від 25.09.2013 року «Про переоформлення особистого рахунку квартири на ім'я [PERSON]», відповідно до якого наданий дозвіл на переоформлення особистого рахунку на квартиру [ADDRESS] з імені [PERSON] на ім'я [PERSON] (а.с.92-95). Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання права на проживання суд вважає за необхідне відмовити. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] повинні відшкодувати на користь позивача понесені ним судові витрати а саме сплачений судовий збір у розмірі 121,50 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved