Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення відповідачів. В подальшому позивач уточнила позовні вимоги та просить усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] з будинку [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що є власником житлового будинку [ADDRESS]. Разом з нею в цьому будинку також проживають її дочка [PERSON], чоловік доньки [PERSON] та двоє їхніх неповнолітніх дітей Зазначає, що в неї з [PERSON] склалися конфліктні відносини, постійно виникають сварки. В результаті конфлікту вона вимушена була переїхати жити до іншої доньки та позбавлена можливості реалізувати своє право власності. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позові. Позивач пояснила, що не хоче домовлятись про можливе мирне врегулювання спору. Вважає, що якщо буде виселений її зять [PERSON], то [PERSON] піде разом з чоловіком та дітьми. Вона є власницею будинку і хоче мешкати в ньому самостійно. В судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В судовому засіданні третя особа [PERSON] проти позову заперечила та пояснила, що є донькою позивачки [PERSON] Після одруження вона зі своєю родиною почала мешкати в будинку [ADDRESS] разом з матір'ю. Дійсно, навесні 2013 між [PERSON] та [PERSON] часто виникали сварки з приводу зловживання [PERSON] алкогольних напоїв, дійсно відбувся конфлікт, про який розповідала [PERSON], після чого [PERSON] переїхала жити до іншої своєї доньки. В результаті виниклих суперечок її чоловік [PERSON] влаштувався на роботу і з серпня 2013 мешкає та працює на території Російської федерації. Повертатись він не збирається, так як власного житла не має, спільне проживання стало неможливим. Однак, їй, разом з двома малолітніми дітьми нікуди піти, грошей на оренду житла в неї немає. Вислухавши пояснення учасників, свідків, вивчивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до наступних висновків. [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу 03.04.1999. Станом на липень 2013 року в належному позивачці будинку мешкали члени її родини: донька [PERSON], зять [PERSON], онуки [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. 29.07.2013 було розпочато кримінальне провадження за заявою [PERSON]№12013080140003487 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 194 КК України (умисне знищення або пошкодження майна). 30.08.2013 зазначене кримінальне провадження було закрито на підставі п.2ч.1ст.284 КПК України. 21.05.2013 було розпочато судове розслідування у кримінальному провадженні №12013080140002218 за заявою [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. Інформація про результаті зазначеного кримінального провадження сторонами не надано. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має, відповідно до ст. 157 Житлового кодексу України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Ст. 116 Житлового кодексу України передбачає, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з вимог ст. 116 Житлового кодексу України, виселення наймача може відбутись лише тоді коли заходи запобігання та громадського впливу виявились безрезультатними, тобто відповідач повинен був бути офіційно попереджений про недопустимість такої поведінки в подальшому та можливість його виселення, якщо він не змінить своєї поведінки. Проте в даному конкретному випадку зроблено не було. Стаття 116 Житлового кодексу України встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнуванні або псуванні жилого приміщення, наявність фактів, які свідчать, що зазначені дії мали систематичний характер, а заходи попередження і громадського впливу щодо таких осіб виявилися безрезультатними. Відсутність хоча б одного з цих фактів є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Суду не надано доказів вчинення відповідачем дій, передбачених ст. 116 ЖК України. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], будучі дітьми позивачки та займаючи різні позиції з приводу наміру матері виселити доньку з чоловіком та онуками, по суті заявлених вимог не змогли надати обґрунтовані пояснення. Так, [PERSON] вважає, що причиною сварок в цій родині є зловживання матір'ю [PERSON] алкогольних напоїв, а [PERSON] вважає, що мати має право на виселення цієї родини, так як [PERSON] вдарив [PERSON], після чого свідок забрала мати мешкати до себе. Однак, слід зазначити, що сторонами не заперечується той факт, що [PERSON] на цей час мешкає за межами України на території Російської федерації. Відповідно до ст.109 Житлового кодексу України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Таким чином, судом встановлено, що виселення [PERSON] відбулося на підставі ст. 109 Житлового кодексу України в добровільному порядку, а відтак на час ухвалення судового рішення предмет спору відстуній. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed