Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Державної організації «Резиденція «Синьогора» про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області у справі № 338/57/17 від 11 квітня 2017 року її поновлено на посаді завідувача готельного комплексу ДО «Резиденція «Синьогора», в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 3878,61 грн допущено негайне виконання. 04 травня 2017 року на виконання рішення суду Богородчанським районним судом було видано два виконавчі листи, зокрема, про стягнення на її користь суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21 грудня 2016 року по день винесення рішення в розмірі 13167,76 грн, який відповідач виконав добровільно, та про поновлення на посаді завідувача готельного комплексу ДО «Резиденція «Синьогора», який відповідачем виконано тільки 20 квітня 2021 року за наслідками вчинення дій з примусового виконання у межах виконавчого провадження, яке було відкрито 05 травня 2020 року головним державним виконавцем Богородчанського РВ ДВС Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Тривалий час відповідач зволікав з виконанням рішення і 25 травня 2020 року державний виконавець склав акт про невиконання судового рішення та постановою від цього ж числа наклав на боржника ДО «Резиденція «Синьогора» штраф у розмірі 5100 грн. 09 червня 2020 року був складений акт за факом повторного невиконання рішення суду та накладено штраф у розмірі 10200 грн, а 21 липня 2020 року виконавець направив у органи поліції повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за яким Богородчанським ВП здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12020090120000247 від 02 листопада 2020 року. Оскільки відповідачем тривалий час не виконувалось рішення суду про поновлення її на роботі, вважає, що наявні підстави для стягнення з ДО «Резиденція «Синьогора» середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 12 квітня 2017 року по 20 квітня 2021 року (1005 робочих днів), який, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, зазначений у судовому рішенні від 11 квітня 2017 року, становить 174126,30 грн (1005 днів х 173,26 грн = 174126,30 грн). Зважаючи на те, що невиконання судового рішення спричинило їй душевні страждання, вона перебувала у стані постійного стресу, що призвело до погіршення настрою та самопочуття, відчуття страху та невпевненості у завтрашньому дні, втраті життєвих зв`язків, просила також стягнути з відповідача 20000,00 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Представник відповідача ДО «Резиденція «Синьогора» подав суду відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що доводи позивача вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачкою не подано суду належних і допустимих доказів, які підтверджують заподіяння їй відповідачем моральної шкоди. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлений позов підтримали повністю з підстав, наведених у позовній заяві. Також просили стягнути з відповідача понесені позивачкою судові витрати на сплату судового збору у сумі 1941 грн та понесені витрати на правову допомогу в сумі 8300,00 грн. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши позивачку та її представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року у справі № 338/57/17 за позовом [PERSON] до Державної організації «Резиденція «Синьогора» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади, оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди позовні вимоги задоволено частково - визнано незаконним та скасовано наказ №169 від 21 грудня 2016 року Державної організації «Резиденція «Синьогора» про звільнення [PERSON] з посади завідувача готельного комплексу Державної організації «Резиденція «Синьогора» на підставі п.2 ст 41 КЗпП України в зв`язку з втратою довіри до працівника; поновлено [PERSON] на посаді завідувача готельного комплексу Державної організації «Резиденція «Синьогора»; стягнуто з Державної організації «Резиденція «Синьогора» на користь [PERSON] суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21 грудня 2016 року по день винесення рішення в розмірі 13167,76 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 3878,61 грн. Стягнуто з Державної організації «Резиденція «Синьогора» в дохід держави 640 грн судового збору. Частиною сьомою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Наказом тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора Державної організації «Синьогора» № 42 від 19 квітня 2021 року «По особовому складу. Про поновлення на роботі», на виконання рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року № 338/57/17, пункт 1 викладено наступним чином: вважати [PERSON] такою, що поновлена на посаді завідувача готельного комплексу відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу, та фактично приступила до виконання обов`язків за посадою завідувача готельного комплексу відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу з 20 квітня 2021 року, тимчасово, на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, до дня фактичного виходу з відпустки основного працівника [PERSON] ; пункт 2 - установити [PERSON] посадовий оклад згідно штатного розпису. Наказом тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора ДО «Синьогора» № 65 від 12 липня 2021 року «По особовому складу. Про поновлення на роботі», внесено зміни до наказу від 19 квітня 2021 року № 42 - пункт 1 викладено в новій редакції: вважати [PERSON] такою, що поновлена на посаді завідувача готельного комплексу відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу, та фактично приступила до виконання обов`язків за посадою завідувача готельного комплексу відділу забезпечення діяльності резиденції та готельного комплексу з 20 квітня 2021 року. Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року у справі № 338/57/17 про поновлення [PERSON] на роботі підлягало негайному виконанню, але фактично наказ про виконання рішення суду було прийнято роботодавцем лише 19 квітня 2021 року. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18). Наказ про поновлення позивачки на роботі було видано роботодавцем 19 квітня 2021 року і позивачка звернулась до суду 05 липня 2021 року, тобто в межах строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України. Частиною третьою статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Розмір середньоденного заробітку позивачки встановлений рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року у справі № 338/57/17 та складає 173,26 грн. Період невиконання рішення суду про поновлення позивачки на роботі становить із 11 квітня 2017 року по 20 квітня 2021 року, тобто із затримкою у 1005 днів, у зв`язку з чим загальний розмір суми виплати [PERSON] за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі становить 174126,30 грн (1005 х 173,26). Щодо позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до якої за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто умисного невиконання судового рішення про поновлення на роботі, що встановлено преюдиційним судовим рішенням в цивільній справі, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні підтверджено факт порушення законних прав позивачки, що полягало у затримці відповідачем виконання судового рішення більш як на чотири роки, в зв`язку з чим [PERSON] перебувала у стані невизначеості, стресу. Ця обставина принижувала її гідність, що призвело до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагала від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Тому, з урахуванням обставин справи, а також виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки 10000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. В частині розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Судом встановлено, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1941,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією № 142 від 01 липня 2021 року. Позивачем, на виконання вимог ч.1 ст. 134 ЦПК України, подано суду попередній розрахунок витрат на правову допомогу, який міститься в позовній заяві. Очікувана вартість судових витрат по забезпеченню представництва інтересів позивача зазначалась 15000,00 грн. Матеріалами справи підтверджено, що між позивачкою [PERSON] та адвокатським бюро «Жиляк та партнери» в особі керуючого бюро [PERSON] 02 лютого 2021 року укладено договір № ЦС-126/21 (про надання правової допомоги), предметом якого є надання клієнту правової допомоги щодо вирішення спору при виконанні рішення суду. В пункті 6.1 даного договору вказано вартість послуг адвоката, зокрема, 1 год роботи адвокатського бюро за складання процесуальних документів - 700 грн; 1 год за судове представництво в суді першої інстанції - 900 грн. Остаточний розмір гонорару визначається в акті прийому - передачі наданих послуг. Адвокатським бюро «Жиляк та партнери» надано [PERSON] послуги на загальну суму 8300,00 грн згідно акту прийому - передачі наданих послуг № 1 від 22 червня 2021 року на суму 5600,00 грн та акту прийому- передачі наданих послуг № 2 від 04 серпня 2021 року на суму 2700,00 грн, які сплачені позивачкою згідно квитанції № 53 від 01 липня 2021 року та квитанції № NOZ6W3270M від 17 серпня 2021 року та містяться в матеріалах справи. Верховний Суд у своїй постанові від 28 вересня 2021 року у справі №160/12268/19 сформував правовий висновок, відповідно до якого витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено. За таких обставин, у відповідності до ст.141 ЦПК України суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути 1941,00 грн сплаченого судового збору та 8300,00 грн понесених витрат на правничу допомогу.

Outcome: partial