Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення на користь [PERSON] віри Ярославівни додаткових витрат на дітей [PERSON] та [PERSON] в сумі 16 980.5 грн. Позовні вимоги мотивувала тим, що з метою поглиблення знань сина [PERSON] був укладений від його імені договір з Івано-Франківським державним коледжем технологій та бізнесу за рахунок коштів позивача здійснити підготовку до вступних випробувань з внесенням оплати в сумі 1145грн. та 7 грн. послуги банку. Окрім того, син [PERSON] та дочка [PERSON] навчаються в ПП «Перші Київські курси іноземних мов-22» на відділенні англійської мови з 16.10.2012 року та за навчання позивачем оплачено 5751грн. та 5480грн. за сина та дочку відповідно. Також, дочка [PERSON], яка відвідує студію декоративно-прикладного мистецтва «Перлина» і в 2014 році на придбання путівки в м.Одесу позивач витратила 2500грн., 568грн. та 568.76грн. на квитки, та 60 грн. послуги банку. Син [PERSON] потребує в звязку з хворобою очей витрат, які позивач понесла на придбання лінз в 2014р. 4500грн., в 2015 р. - 13950 грн. Разом всі витрати позивача складають 33961 грн., половину з яких просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач позов не визнав вцілому, подав заперечення на позов, в якому зазначив про достатній розмір суми аліментів які стягуються на дітей (а.с.31), звернувши увагу суду в т.ч. і на неточності суми визначеної в позові на стягнення з долученими доказами таких витрат. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення частково позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, а 10.02.2009р. шлюб за рішенням суду було розірвано. Під час перебування у шлюбі у них народилися: син [PERSON] 01.06.1999р.н. та дочка [PERSON] [INFO], що не заперечується сторонами. Також рішенням суду від 16.02.2009р. вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 доходів [PERSON] щомісячно. Відповідно до ст. 141, 180 СК України батьки мають рівні права та обовязки щодо своїх неповнолітніх дітей, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як слідує зі ст..185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Як вказує позивач, з метою поглиблення знань сина [PERSON], був укладений від його імені договір з Івано-Франківським державним коледжем технологій та бізнесу за рахунок коштів позивача на здійснення підготовку сина до вступних випробувань з внесенням оплати в сумі 1145грн. та 7 грн. послуги банку. Однак як вбачається з матеріалів справи, договір №7 від 15.06.2015р. був укладений з Івано-Франківським державним коледжем технологій та бізнесу, як виконавцем послуг, та [PERSON], як замовником, на зобовязання виконавця за рахунок коштів замовника здійснити підготовку [PERSON] за вартістю 1145 грн., які оплачено замовником (а.с.10-11). Отже, вимога позивача в т.ч. про стягнення цих коштів в сумі 1145 грн.(половина) не є обґрунтованою, оскільки замовником та платником коштів вона не була. Окрім того, як зазначено в позові, син [PERSON] та дочка [PERSON] навчаються в ПП «Перші Київські курси іноземних мов-22» на відділенні англійської мови з 16.10.2012 року та за навчання позивачем оплачено 5751грн. та 5480грн. за сина та дочку відповідно (а.с.8-9). Проте, як зазначалось вище за вимогами ст..185 СК України обовязок того з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами в т.ч. розвитком здібностей дитини. Але те, що двоє дітей навчаються на курсах іноземних мов з 2012 року по травень 2015р., не є на переконання суду підтвердженням особливих обставин в розумінні даної статті, на підставі яких саме договірних відносин видані такі довідки також не зазначено ні в позові, ні з долученням доказів до матеріалів справи. Також, представник позивача зазначив те, що дочка [PERSON] відвідує студію декоративно-прикладного мистецтва «Перлина» (складання екібан) і роботи цього колективу були відібрані для участі у фіналі восьмого Міжнародного конкурсу-фестивалю, який відбувався в Українському дитячому центрі «Молода гвардія» з 17.07. по 06.08.2014 року. На придбання путівки в м.Одесу, як зазначено в позові, позивач витратила 2500 грн. (а всього 6000грн.), 60 грн. послуги банку (а.с.2, 5-7), 568грн. та 568.76грн. на квитки (а.с.3-4). Але досліджуючи дані докази, суд звертає увагу на те, що фестивальний внесок був «добровільним внеском» у розмірі 2500грн., про що зазначено в листі Міжнародної освітньо-культурної Асоціації та у квитанціях про оплату 6000грн. Як пояснив представник позивача, їхала мама-Шуляк В.Я. на фестиваль з дочкою [PERSON] та сином [PERSON], а тому оплачувалось більшу суму внеску, що також і підтверджено квитками на трьох осіб. Як встановлено судом, що спростовує суми зазначені у позові (568грн. та 568.76грн.), на проїзд дочки [PERSON] позивач витратила тільки 80.36 грн. (долучено тільки проїзний квиток на дорогу назад до м.Івано-Франківська з м.Одеси), а всі витрати на проїзд трьох становлять 389.92грн., а не суму вказану позивачем. Проте, незважаючи на підтвердження суми за проїзд щодо дочки [PERSON] в розмірі тільки 80.36 грн., суд відмовляє у задоволенні даних вимог, оскільки така поїздка є ініційована мамою (хоча відбиралися тільки роботи для участі у заході) та не є особливими обставинами за ст..185 вищезгаданого кодексу. Інших доказів щодо обґрунтованості даних вимог позивачем та її представником суду не надано. Позовні вимоги щодо стягнення додаткових витрат, повязаних із хворобою очей сина [PERSON], підлягають до задоволення в сумі 7100 грн., виходячи з такого. Син [PERSON] потребує в звязку з хворобою очей витрат, які позивач понесла на придбання лінз в 2014р. 4500грн., в 2015 р. - 13950 грн., та оправи на суму 250 грн., що підтверджено висновком офтальмолога та чеками про оплату (а.с.13-14). Загальна сума витрат становить 14200 грн., а з розрахунки рівної участі батьків у додаткових витратах, не залежно від їх можливостей, половина суми становить 7100 грн. Щодо заперечень відповідача, в т.ч. на його неспроможність платити додаткові витрати на достатність на його думку суми аліментів які ним оплачуються, то слід зазначити, що додаткові витрати, як і аліменти, не визначаються з достатності чи недостатності коштів у батьків, а стосуються виключно інтересів дитини та її необхідну соціальну стабільність в житті в т.ч. і здоровя. При цьому, виписки з медичних карток відповідача стосуються здебільшого 2012 року, а не часу розгляду справи в суді 2015р.. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі ст.. 141, 180, 185, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial