Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із заявою про встановлення факту народження дитини в порядку ст. 2571 ЦПК України. Свою заяву мотивує тим, що вона є матір'ю [PERSON], якого вона народила в Донецькому Центрі Охорони Материнства і Дитинства [INFO] року. На підтвердження цього факту в Донецькому Центрі Охорони Материнства і Дитинства їй було видане медичне свідоцтво про народження дитини за формою первинного обліку документації № 103/у на підставі якого Єнакієвський міський відділ записів актів громадянського стану Державної реєстраційної Палати міністерства юстиції Донецької Народної Республіки видав свідоцтво про народження серії [NUMBER]. Зазначає, що оскільки її дитина народжена на тимчасово окупованій території та не маючи можливості виїхати, була вимушена отримати свідоцтво про народження дитини, яке не має законної сили. Зареєструвати та видати свідоцтво про народження сина [PERSON] у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції у Волинській області Відділу державної реєстрації актів цивільного стану їй відмовили, посилаючись на невідповідність пред'явленого заявником документа для підтвердження факту народження дитини формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», а тому, вона змушена звернутись до суду. Просить встановити факт народження [PERSON] [INFO], громадянкою України, дитини чоловічої статі - [PERSON], [INFO] року, м. Донецьк, Донецька область, Україна. Записати в актовому записі про народження дитини в графі «мати» - [PERSON], [INFO], зареєстрованої у [ADDRESS]. В графі «батько» - [PERSON], [INFO], зареєстрованого у [ADDRESS]. Заявник в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заяву підтримує повністю. [PERSON] подав заяву від 03.10.2017 р. про розгляд справи у його відсутності. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно протоколу ультразвукового дослідження відділення пренатальної діагностики Донецького центру охорони материнства і дитинства від [INFO] р. [PERSON] перебувала на 39 неділі вагітності. Судом встановлено, що [INFO] року заявник [PERSON], перебуваючи на тимчасово окупованій території в м.Донецьк, народила хлопчика [PERSON], що підтверджується медичним свідоцтвом про народження дитини за формою первинного обліку документації № 103/у, виданим Донецьким центром охорони материнства і дитинства. Згідно довідки від 02.10.2017 р. № [NUMBER] Департаменту соціальної політики Луцької міської ради (а.с. 19) [PERSON] взята на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Згідно ст. 256 ч. 2 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ст. 257 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Згідно ст. 257-1 ЦПК України встановлені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України: 1. Заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. 2. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. 3. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Відповідно до ст.13 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» (за внесеними змінами від 09.09.2011 року) однією з підстав для проведення державної реєстрації народження дитини є рішення суду про встановлення факту народження. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, заява є обґрунтованою, вимога [PERSON] про встановлення факту народження дитини підлягає до задоволення.

Outcome: approved