Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Солом'янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про забов'язання приймати участь у вихованні дітей. Позовна заява обґрунтована тим, що 29.09.1998 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, в якому у них народилися дві доньки [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Зазначено, у червні 2017 року сторони розлучилися. Відповідно до рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07.06.2017 по справі № 760/9465/17-ц, яке набрало сили 19.06.2017, діти живуть з позивачем. Позивач посилалась на те, що до грудня 2017 року сторони проживали в одній квартирі за адресою: [ADDRESS], оскільки, не мали можливості вирішити питання окремого проживання, але, при цьому, не були пов'язані спільним побутом, не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, мешкали в різних кімнатах та добровільно поділили майно. Одночасно їхнє спілкування з дітьми проходило в такому ж режимі, як діти звикли до їхнього розлучення. Відповідач допомагав дітям у побутових питаннях, залишався з ними, коли у позивача виникала необхідність відлучатися по власних справах, допомагав старшій дочці з уроками, читав молодшій книжки, грався з нею, забезпечував матеріальні потреби дітей, даючи позивачу гроші на дітей та купуючи дітям одяг, іграшки та все, що необхідно задля їх комфортного життя та розвитку. Іноді сторони спільно відпочивали з дітьми, проживаючи в окремих помешканнях, а також, час від часу намагалися проводити разом вихідні. Зазначено, що в грудні 2017 року відповідач орендував квартиру в тому ж будинку, де вони проживали, та став проживати окремо від дітей. Він продовжував відвідувати дітей, але не так часто, як їм би хотілось. Позивачка посилалась на те, що на початку 2018 року її мати подарувала молодшій дочці [PERSON] будинок на окраїні м. Києва, та задля здоров'я дітей, та покращення умов проживання, позивачка разом з дітьми переїхали жити до будинку у березні 2018 року, проти вказаного рішення позивача відповідач не заперечував. Позивачка пояснила, що з того моменту відповідач, посилаючись на завантаженість по роботі та на те, що до дітей їхати далеко, перестав відвідувати дітей. Він продовжує давати гроші на дітей, телефонує старшій донці та позивачу, щоб вона надала можливість поговорити по телефону з молодшою донькою, але безпосередньої участі у вихованні дітей не приймає. Позивачка стверджує, що такі зміни дуже негативно сказалися на їхніх дітях: молодша донька почала хворіти, весь час запитує про батька, старша донька відверто говорить, що їй не вистачає особистого спілкування з батьком, що їй необхідна його допомога у навчанні, вона страждає від того, що майже не бачить батька. Позивачка посилалась на те, що вона неодноразово намагалася поговорити з відповідачем щодо встановлення графіку відвідування ним дітей за місцем їх постійного проживання, оскільки, вважала, що він їх перестав відвідувати через її присутність у будинку, пропонувала йому укласти нотаріальний договір, відповідно до якого передбачити можливість його спілкування з дітьми в узгодженні дні та години, в тому числі і без її присутності, але він відмовився щодо укладання такого договору, пояснюючи тим, що враховуючи завантаженість по роботі він не може визначитися з графіком відвідувань, але і після таких розмов він не став відвідувати дочок. У зв'язку з наведеним позивачка звернулася до суду із вказаним позовом та просила суд зобов'язати відповідача приймати участь у вихованні їх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], шляхом: відвідування дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за місцем їх проживання ([ADDRESS]) не менше чотирьох разів на тиждень в робочі дні та проведення з ними не менше чотирьох годин під час кожного відвідування, відвідування дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за місцем їх проживання ([ADDRESS]) під час вихідних та святкових днів та/або проведення з ними часу поза межами місця їх проживання не менше п'яти годин під час кожного відвідування. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 30.05.2018 у справі відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 15.06.2018 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні не заперечував проти позовних вимог та вказав, що при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.08.1998. Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 07.06.2017 шлюб між сторонами було розірвано. Встановлено, що за час перебування сторін у шлюбі, в останніх народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З матеріалів справи вбачається, що 03.04.2018 неповнолітні [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають за адресою: [ADDRESS]. Встановлено, що за вказаною адресою діти проживають разом з їхньою матір'ю. Позивачка, звертаючись до суду із вказаним позовом посилалась на те, що з березня 2018 року відповідач перестав відвідувати дітей. Представник відповідача у судовому засіданні підтвердив, що відповідач дійсно у зв'язку із великою завантаженістю на роботі не мав можливості відвідувати дітей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що з моменту переїзду дітей до приватного будинку за адресою: [ADDRESS], відповідач [PERSON] дуже рідко став відвідувати дітей. Пояснив, що діти засмучені через те, що батько їх мало відвідує, неповнолітня [PERSON] не розуміє чому її батько не має можливості часто бачитися з нею. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що діти [PERSON] та [PERSON] мають бажання спілкуватися з батьком, коли на заплановані зустрічі дітей з батьком, останній не має змоги приїхати у зв'язку із зайнятістю іншими справами, діти дуже засмучуються та переживають. Старша донька сторін дуже засмутилася, коли батько не приїхав на її випускний. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості . У відповідності до ст.153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Статтею 157 Сімейного Кодексу України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до вимог ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів - ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства». Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно вимог ст.ст.7,155 СК України дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, пояснення сторін та свідків, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення. Відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved