Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 10 січня 2002 року вона з відповідачем уклала шлюб, який був зареєстрований Відділом РАЦС Луцького МУЮ, актовий запис № 03. Від шлюбу у них [INFO] народилася дочка, [PERSON]. Спільне подружнє життя не склалося. Основною причиною розпаду їх сім'ї стало те, що сторони виявилися різними за вдачею та поглядами на життя людьми. Між ними постійно виникали конфлікти та непорозуміння, що негативно позначалося на їх ставленні один до одного. Протягом останніх трьох років сторони проживають окремо, у них немає спільного бюджету, разом не ведуть спільного домашнього господарства. В даний час шлюб фактично припинив своє існування. Просить розірвати шлюб, малолітню дочку [PERSON], [INFO], залишити проживати з нею. Позивач в судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомила, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просить суд задовольнити позовну заяву повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи . Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомив, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає. Таким чином, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд, з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом при розгляді справи встановлено, що 10 січня 2002 року між сторонами було укладено шлюб (а.с. 4). Від шлюбу у них [INFO] народилася дочка, [PERSON] (а.с. 5). Спільне подружнє життя не склалося. Основною причиною розпаду їх сім'ї стало те, що сторони виявилися різними за вдачею та поглядами на життя людьми. Між ними постійно виникали конфлікти та непорозуміння, що негативно позначалося на їх ставленні один до одного. Протягом останніх трьох років сторони проживають окремо, у них немає спільного бюджету, разом не ведуть спільного домашнього господарства. В даний час шлюб фактично припинив своє існування. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення. Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що сімейне життя подружжя не склалося, шлюбні відносини між сторонами припинено. Спільного бюджету та домашнього господарства не ведуть, сім'я існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про розірвання шлюбу. Щодо позовної вимоги про залишення малолітньої дочки, [PERSON], [INFO], проживати разом з позивачем, то вона підлягає до задоволення повністю з наступних підстав. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу Україниякщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року було проголошено Декларацію прав дитини, яку визнає держава Україна та дотримується її принципів. Так, батьки неповнолітньої дитини зобов'язані забезпечувати їй спеціальний режим, освіту і піклування, необхідні з огляду на її особистий стан, дитина повинна зростати в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості. Відповідно до п.6 даної Декларації малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Судом при розгляді справи встановлено, що строни є батьками малолітньої [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що [PERSON] є малолітньою дитиною. При цьому вимогами чинного законодавства України чітко визначено, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення даної позовної вимоги в повному об'ємі та залишити проживати малолітню дитину [PERSON] за місцем проживання його матері та позивача по справі.

Outcome: approved