Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, він являється власником 1/2 частини квартири, яка знаходиться в [ADDRESS] , в якій зареєстрована відповідач. Відповідач не проживає у даній квартирі з кінця грудня 2016 року. На даний час, у позивача виникло питання зняття х реєстрації відповідача. З цих підстав просить позов задовольнити. Відповідачем подано відзив на позов, зі змісту якого вбачається, що відповідач заперечує, щодо задоволення позову, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення. Зазначає, що на даний час, разом із спільною з позивачем дитиною, вона проживає окремо, по [ADDRESS] , без реєстрації. На даний час, нею подано позов до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини разом із нею. Позивачем подано відзив на позов, згідно якого позивач просить позовні вимоги задоволити в порядку та обсязі зазначеному в позовній заяві. Ухвалою судді від 02 жовтня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено справу до розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовній вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, пояснив, що відповідач проживає разом із сином за іншою адресою, понад чотири роки. Просив суд позов задовольнити. Відповідач та її представник адвокат Пономаренко І.А. в судовому засіданні, щодо задоволення позову заперечили, з підстав зазначених у відзиві. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Позивач [PERSON] являється власником 1/2 частини квартири, яка знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В даному житловому приміщенні зареєстрована відповідач по справі [PERSON] , що підтверджується будинковою книгою та довідкою про склад сім`ї №1076 від 20 серпня 2020 року виданою ПП «Люкс». Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2019 року у справі №607/15586/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до Акту обстеження житлових умов про факт проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 01.12.2016 року, комісія в складі паспортиста Ящук І.В. , юриста - Федчишин І.О. , майстра дільниці - Андруник Г.П. , склали даний акт про те, що в ході обстеження квартири [ADDRESS] , виявлено, що [PERSON] , зареєстрована, але не проживає за адресою [ADDRESS] . Також, згідно Акту обстеження житлових умов про факт проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 18.08.2020 року, комісія в складі юриста - Федчишин І.О. , майстрів дільниці - Андруник Г.П., Гнип О.І. , склали даний акт про те, що в ході обстеження квартири [ADDRESS] , виявлено, що [PERSON] , зареєстрована, але не проживає за адресою [ADDRESS] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду пояснив, що відповідач, являється колишньою дружиною позивача і вже понад два роки проживає окремо від позивача, разом із сестрою і дитиною, не за адресою своєї реєстрації. Про те, чи є у неї у власності житло йому не відомо. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачене право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Суд врахував, що відповідач свого часу перебувала у шлюбі з позивачем, а також той факт, що сторони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. Отже відповідач проживала у спірному будинку в якості члена сім`ї (дружини позивача) і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Можливість встановлення права користування чужим майном (сервітут) щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, передбачена також ч. 1 ст. 401 ЦК України. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/2 частини квартири, яка знаходиться в [ADDRESS] , в якій зареєстрована відповідач Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року в справі № 357/7940/16-ц. Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що тривале непроживання [PERSON] , яка не пов`язана спільним побутом з позивачем, у належному останньому житловому приміщенні має істотне значення, оскільки здійснює перешкоди позивачу у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном, у зв`язку з чим вважає за потрібне, визнати відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщення, а саме квартирою [ADDRESS] . Крім цього, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 840, 80 гривень понесених судових витрат із сплати судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved