Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до Бериславського районного суду Херсонської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа Орган опіки та піклування Бериславської районної державної адміністрації Херсонської області. Свої позовні вимоги обґрунтовує наступним: На підставі договору купівлі - продажу від 24.05.1983 року їй належить будинок [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстровані відповідачі - її родичі - [PERSON], [PERSON], [PERSON], які фактично в будинку з 2010 року не проживають, які є її онуками та правнуком, виїхали на інше місце проживання, адреса яких їй не відома. Вважає, що оскільки відповідачі не проживають у зазначеному будинку більше як вісім років, тому втратили право на його користування, а тому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Ухвалою суду від 10.07.2018 року провадження по справі було відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не прибула, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного вирішення справи. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки до суду не повідомили. Даний позов позивачем направлений до розгляду до Бериславського районного суду Херсонської області, оскільки відповідно до даних домової книги для прописки громадян, що проживають у будинку [ADDRESS], відповідачі зареєстровані за адресою :[ADDRESS].(а.с.10-12). Саме за цією адресою відповідачам судом направлялись виклики до суду. З повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що виклики до суду не були вручені, оскільки конверти з судовими повістками повернуто до суду з відміткою «за зазначеною адресою не проживає» (а.с. 23, 24, 25, 26, 27, 28). Тому виклик відповідачів в судове засідання було здійснено через офіційний веб-портал судової влади, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду. Представник третьої особи за довіреністю Горішня О.П. в судове засідання не з'явилась, про дату, місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, з позовними вимогами ознайомлена та згодна. Зі згоди позивача у відповідності до ст.ст.223, 280 ЦПК України суд визнав за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Положення ст.ст. 5, 10 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. У відповідності до ч.1 ст.81, ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п.п. 3,4 п. 5 ст. 12 ЦПК України - суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі - продажу від 24.05.1983 року належить будинок [ADDRESS], право власності зареєстровано в реєстровій книгі № 1 за реєстровим № 239 від 11.05.1994 року (а.с.8-9). Позивач зареєстрована та проживає у даному будинку. Окрім неї в будинку за адресою [ADDRESS], також за даною адресою у спірному будинку відповідно до довідки виконавчого комітету Ольгівської сільської ради Бериславського району Херсонської області № 702 від 23.08.2018 року (а.с.33) зареєстровані і відповідачі [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що також підтверджується копією домової книги для прописки громадян , які проживають будинку [ADDRESS] (а.с.10-12). Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї та інших осіб. Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися з до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.391 ЦК України, ст.9 ЖК України та ст..1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Принципи здійснення права власності закріплені у статті 319 ЦК, де, зокрема, зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, дотримуючись при цьому моральних засад суспільства, а держава не втручається у здійснення власником своїх правомочностей щодо належного йому майна і забезпечує власникам рівні умови здійснення своїх прав. Згідно довідки виконавчого комітету Ольгівської сільської ради Бериславського району Херсонської області № 702 від 23.08.2018 року, [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та фактично не проживають за данною адресою з моменту реєстрації в (а.с.33). Згідно заяв [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON], яка проживає за адресою [ADDRESS], відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою, [ADDRESS] не проживали та не проживають.(а.с.13, 14). Відповідно до ст. 29 ЦК України (в поточній редакції від 02.09.2014 р.) «місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово». Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Позивач в позовній заяві повідомила, що відповідачі не проживають в будинку з 2010 року, тобто близько 8 років проживають окремо. Згідно до абзацу 5 статті 3 Закону № 1382-IV термін «місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово». Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] у спірному будинку не проживають з 2010 року, не користуються спірним домоволодіння, а лише зареєстрована у ньому. Вищенаведене свідчить про те, що відповідачі не зважаючи не те, що вони є рідними онуками та правнуком позивача не користуються спірним домоволодінням, а лише зареєстровані у ньому. За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема , із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що сторони по справі не перебувають в договірних відносинах, договору найму жилого приміщення між ними не укладалося, в належному позивачу будинку відповідачі не проживають досить тривалий період часу, витрат на утримання будинку не здійснюють, за таких обставин суд дійшов висновку що вимоги позивача є правомірними, його порушене право підлягає судовому захисту, шляхом позбавлення відповідачів права користування чужим майном (спірним житловим будинком). Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» на підставі ст.319, 321 ЦК України,

Outcome: approved