Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суд з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], в якому зазначено, що 14 липня 2017 року вони з відповідачем зареєструвала шлюб у Херсонському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, про що було зроблено актовий запис № 705. Від шлюбу дітей не мають. Сімейні відносини припинені з 03 листопада 2017 року через несумісність характерів та різні погляди на життя, відповідач постійно чинив психологічне насильство по відношенню до неї в присутності її неповнолітньої доньки, в результаті чого вона змушена звертатись до дитячого психолога Така поведінка відповідача стала причиною розпаду їх сім*ї. Вона втратила до чоловіка почуття любові та поваги. Спільного господарства не ведуть. Спір з приводу майна відсутній. На розірванні шлюбу наполягає, після розірвання шлюбу просить залишити їй чинне прізвище «Величко». 04.06.2018 року від позивача [PERSON] надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує, на стягненні з відповідача понесених судових витрат не наполягає. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджено поштовим повідомленням про завчасне отримання судової повістки, причина неявки суду не відома. У зв'язку з не явкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. В зв'язку з цим в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 14 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у Херсонському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, про що було зроблено актовий запис № 705, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-КГ № 122448 (а.с.4). Сімейні відносини сторони припинили 03 листопада 2017 року через несумісність характерів та різні погляди на життя, а також поведінку відповідача, який чинив психологічне насильство в сім*ї, втрату почуття любові та поваги. Спільне господарство сторони не ведуть. Спір з приводу майна відсутній. Відповідно до положень ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя, що передбачено ст. 110 СК України. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України. Згідно зі ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення, тому шлюб слід розірвати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, оскільки позивач наполягає на його розірванні, подружні стосунки між сторонами припинені 03 листопада 2017 року і не відновлювалися, що свідчить про тривалість формального існування шлюбу, намірів на примирення та відновлення сім*ї жодна із сторін не виказує, тому суд вважає, що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Суд, вирішуючи питання про розірвання шлюбу, вважає за необхідне зясувати прізвище позивача після розірвання шлюбу. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до положень ч.8 ст.294 ЦПК України, які на підставі ч.9 ст.10 ЦПК України, застосовуються і до позовного цивільного судочинства, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Враховуючи те, що позивач [PERSON] у позовній заяві від 14.02.2018 року зазначила, що вона бажає надалі іменуватися прізвищем «Величко», суд приходить висновку про необхідність залишення позивачеві її чинного прізвища. На пiдставi викладеного,

Outcome: approved