Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-03 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до Мукачівської центральної районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу Відповідно до поданої заяви [PERSON] збільшила позовні вимоги, при цьому, окрім вищевказаних вимог, просила суд стягнути з Мукачівської центральної районної лікарні моральну шкоду у розмірі 3000,00 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що з 01.03.2008 року вона працювала в Мукачівській центральній районній лікарні на посаді лікаря невропатолога в неврологічному відділенні. 16.09.2015 року Мукачівською центральною районною лікарнею було видано наказ №497-к про її звільнення з роботи за невідповідність виконуваній роботі внаслідок порушення функціональних обовязків (п.2 ст.40 КЗпП України). Дане звільнення вважає незаконним, та таким, що проведене з порушенням норм законодавства. Вказує на те, що визначення наявності чи відсутності належної кваліфікації медичного працівника може встановлюватися виключно до Положення про порядок проведення атестації лікарів, затвердженого наказом МОЗ №359 від 19.12.97 року. Твердження адміністрації лікарні про невідповідність займаній посаді, [PERSON], вважає безпідставним, оскільки безпосередньо перед її звільненням, атестація відповідно до вказаного положення не проводилася. Наявність в неї відповідної кваліфікації вважає підтвердженою постійним проходженням відповідних навчань та курсів підвищення кваліфікації. Порушення функціональних обовязків, а саме: не надання невідкладної медичної допомоги всім потребуючим на місці ДТП, порушення лікарської етики через перебування за кермом в стані алкогольного спяніння, які стали підставою для надання згоди профспілкового комітету Мукачівської ЦРЛ на розірвання трудового договору, вважає безпідставними та надуманими. Крім того зазначає, що застосування до неї стягнень за події, які мали місце в листопад 2014 року, є незаконним та суперечить нормам КЗпП України, оскільки не було дотримано вимог та порядку застосування дисциплінарних стягнень, наявності дійсних підстав для стягнення та їх строків, які передбачені КЗпП України. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог з тих підстав, що при звільненні позивача з роботи було дотримано порядку щодо її звільнення. При цьому вказав, що [PERSON] було звільнено за порушення п. 2 та п.7 функціональних обовязків, а саме: за ненадання невідкладної медичної допомоги та порушення лікарської етики через перебування за кермом в стані алкогольного спяніння під час ДТП, яке сталося в листопаді 2014 року. Окрім цього вказав, що причиною звільнення стало також те, що пацієнти скаржаться на позивача до головного лікаря. Щодо стягнення моральної шкоди також заперечив з посиланням на ст. 237 КЗпП України та постанову пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року відповідно до яких обовязок доказування моральної шкоди покладається на позивача, яка в даній справі жодних доказів не надала. Окрім цього заперечив щодо стягнення судових витрат в частині налання правої допомоги за недоведеностю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що, відповідно до «Подання (повторного) про дачу згоди на розірвання трудового договору з лікарем невропатологом [PERSON] в звязку з невідповідністю працівника виконуваній роботі по п. 2 ст. 40 КЗпП України», [PERSON] порушила п.2 ненадання невідкладної медичної допомоги всім потребуючим допомоги на місці скоєння дорожньо-транспортної пригоди та п. 7 порушення лікарської етики через перебування за кермом в стані алкогольного спяніння функціональних обовязків, наявний суспільний резонанс, який викликаний ДТП, за що [PERSON] притягнуто до кримінальної відповідальності, окрім цього вказано на наявність скарг на [PERSON] з боку пацієнтів. При цьому відсутня резолютивна частина подання, в звязку з чим не зрозуміло, що саме пропонується розглянути на засіданні профкому (а.с.69) Згідно із витягом із протоколу №15 від 15 вересня 2015 року засідання профкому Мукачівської ЦРЛ вирішено: дати згоду на подання від 15 вересня 2015 року «Про розгляд подання (повторного) про дачу згоди на розірвання трудового договору з лікарем невропатологом [PERSON] в звязку з невідповідністю працівника виконуваній роботі по п. 2 ст. 40 КЗпП України» (а.с.17). При цьому подання з вищевказаною назвою суду не надано. Відповідно до наказу №497-к від 16.09.2015 року [PERSON] лікаря-невропатолога звільнено з роботи за згодою профспілкового комітету у звязку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок порушення функціональних обовязків з 17.09.2015 року на підставі ст.40 п.2 КЗпП України (а.с. 06). Згідно із ст.43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами по справі. Статтею 40 п.2 КЗпП України передбачено розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації. При цьому вищевказаною статтею не передбачено розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку невідповідності працівника виконуваній роботі внаслідок порушення функціональних обовязків, а передбачено розірвання договору внаслідок недостатньої кваліфікації, яка має бути підтверджена належними доказами. Що стосується посилань у поданні на п.2 ненадання невідкладної медичної допомоги всім потребуючим допомоги на місці скоєння дорожньо-транспортної пригоди та п. 7 порушення лікарської етики через перебування за кермом в стані алкогольного спяніння та на скарги з боку пацієнтів, як на підстави звільнення то ці обставини не підтверджені належними доказами та вони не є підставами, в розумінні п. 2 ст 40 КЗпП України, які підтверджують невідповідність працівника виконуваній роботі та свідчать про недостатнью кваліфікацію позивача. Окрім цього вищевказані обставини стосуються ДТП, яка сталася в листопаді 2014 року, а тому суд вважає підставними посилання позивача в позові на вимоги ст. 148 КЗпП України, відповідно до якої дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку ([PERSON] звільнено з 17.09.2015 року, відповідно до наказу від 16.09.2015 року). З врахуванням вищенаведеного та того, що підстав, передбачених КЗпП України для звільнення позивачки в судовому засіданні не наведено, при цьому відповідачем пропущено строк притягнення до дисциплінарної відповідальності, суд приходить до висновку, що [PERSON] звільнено без законних підстав та вона підлягає поновленню на роботі, а рішення суду відповідно до п. 4 ч.1 ст.367 ЦПК України ч.5 ст.235 КЗпП України підлягає негайному виконанню в частині поновлення на роботі. Що стосується стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу то суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог у розмірі 6524,60 гривень виходячи з наступного. На підставі ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Порядок обчислення середньої заробітної плати визначено у «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно із довідкою про середню заробітну плату, виданої 24.11.2015 року та 30.12.2015 року середня заробітна плата позивача за останні два місяці становить 1845,80 гривень на місяць. При цьому кількість робочих днів у липні 2015 року становить 23 дні, а у серпні 2015 року - 20 днів. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати = 1845,80*2 міс. /43 роб. дн.= 85,85 грн. Станом на день ухвалення рішення, на 04 січня 2016 року, кількість робочих днів вимушеного прогулу, з 17 вересня 2015 року по 04 січня 2016 року включно, становить 76 дні (10 робочих днів у вересні, 21 робочий день у жовтні, 21 робочий день у листопаді, 23 робочих дні у грудні 2015 року, 1 робочий день у січні 2016 року ). Отже, розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу становить добуток розміру середньоденної заробітної плати помноженої на кількість робочих днів вимушеного прогулу, а саме: 85,85 грн.* 76 днів = 6524,60 гривень. Що стосується вимог в частині стягнення моральної шкоди суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень З врахуванням того, що в позові не зазначено та в судовому засіданні не підстверджено належними доказами моральних страждань, які зазнала позивач то суд вважає, що в цій частині вимоги є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. На підставі ст.88 ЦПК України судовий збір від якого було звільнено позивача слід стягнути із відповідача. Що стосується стягнення судових витрат в частині надання правової допомоги, то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню за відсутності жодних доказів, щодо надання правової допомоги у розміру зазначеному позивачем. З врахуванням вищенаведеного суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved