Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позовній заяві зазначено, що позивач є власником 1/3 частини квартири, ще 2/3 частки квартири належить [PERSON], яка є дочкою позивача, Також в квартирі зареєстрований [PERSON], який є колишнім чоловіком позивача. Однак, з 2003 року він в цій квартирі не проживає. Представник позивача підтримала судовому засіданні заявлені позовні вимоги, просила задовольнити позов. Відповідач в судове засідання не зявився і про причину своєї неявки суд не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.02.1999 року (а.с.17) квартира за адресою м.Івано-Франківськ, вул.. Незалежності, 45/3, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/3 частки квартири №3 в будинку №45 в м.Івано-Франківську (а.с.16). Згідно договору дарування частини квартири від 25.02.2003 року (а.с.15) [PERSON] подарував [PERSON] 1/3 частку квартири №3 в будинку №45 по вул.. незалежності, в м.Івано-Франківську. В даній квартирі був зареєстрований відповідач, який є колишнім чоловіком позивача, що підтверджується довідкою № 02-02/3213 про склад сімї (а.с.7). Однак, з 2003 року в цій квартирі не проживає, між сторонами було розірвано шлюб 08.06.2004 року, що підтверджується рішенням суду від 08.06.2004 року (а.с.18). Отже, право на користування було набуто відповідачем, а після остаточного виїзду з даної квартири та встановлення факту не проживання близько 12 років по місцю реєстрації, відповідач втратив таке право на користування житлом. Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується колишнього члена сімї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК. Члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сімї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст..3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сімї власника помешкання на користування ним, чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сімї. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сімї права користування помешканням. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved