Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом про визнання батьківства відповідача стосовно народжених нею дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] На обґрунтування заявлених вимог позивачка у судовому засіданні вказала, що у грудні 2009 року познайомилась з відповідачем, а з 15 березня 2010 року вони стали проживати однією сім'єю у фактичних шлюбних стосунках. Можливості зареєструвати шлюб офіційно перешкоджало те, що відповідач є громадянином Російської Федерації і для отримання підтвердження факту розірвання попереднього шлюбу повинен був отримати необхідні документи. З цією метою звертався до консульства Російської Федерації у Львові, однак надалі оформлення документів занедбав. Вона завагітніла і [INFO] року народила сина [PERSON]. Дитина народилась передчасно на 31 тижні вагітності, а тому була у критичному стані. За рекомендацією священнослужителя вона та відповідач 26.10.2010 року провели церковний обряд вінчання. Під час реєстрації народження дитини відомості про батька були внесені до свідоцтва про народження дитини зі слів відповідно до вимог ст. 135 Сімейного кодексу України. Разом з тим, відповідач ніколи не заперечував свого батьківства, організував обряд хрещення, клопотався лікуванням дитини, утримував сина, протягом п'яти років дбав про матеріальне забезпечення сім'ї. Однак у 2016 році стосунки між ними погіршились. Їй стало відомо про те, що відповідач підтримує взаємини з іншою жінкою. В той же час вона завагітніла вдруге. Під час чергової сварки 06.03.2016 року відповідач покинув сім'ю і виїхав на проживання у Російську Федерацію. Відтоді припинив спілкуватись з нею. Після народження нею 14.08.2016 року другого сина, передав їй через своїх родичів 30000 російських рублів матеріальної допомоги, а у вересні 2018 року ще 100 дол.США. Виходячи з інтересів дітей, хоче аби відомості про батька були внесені до актового запису про їх народження, а тому просила визнати батьківство відповідача у судовому порядку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся судом у порядку зносин між уповноваженими органами України та Російської Федерації, визначеному Конвенцією про правову допомого і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах. Водночас, внаслідок відсутності реакції на судове доручення зі сторони уповноважених органів Російської Федерації, відповідач також був повідомлений судом про розгляд справи безпосередньо за місцем його реєстрації та фактичного проживання на території Російської Федерації. Виходячи з наведеного, суд вважає відповідача належно повідомленим про розгляд справи. Відзиву на позву, а також будь-яких клопотань від відповідача до суду не надходило. За таких обставин, суд ухвалив провести судовий розгляд у порядку заочного провадження. Заслухавши пояснення позивачки, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 128 Сімейного кодексу України за відсутності заяв, право на подання яких встановлено ст. 126, 127 цього кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до цивільно-процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька у книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Судом встановлено, що позивачка [PERSON], [INFO] народила сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану свідоцтва про народження дитини, відомості про батька внесені до актових записів відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. З пояснень позивачки встановлено, що батьком обох дітей є [PERSON], [INFO], з яким вона проживала у фактичних шлюбних стосунках у період з 15 березня 2010 року по 6 березня 2016 року. З пояснень свідка [PERSON] встановлено, що з 2009 року позивачка та відповідач підтримували стосунки, а згодом стали проживати однією сім'єю. Сім'я проживала у будинку матері позивачки у селищі Солотвин Богородчанського району Івано-Франківської області. Відповідач працював вахтовим методом у Росії. Після народження старшого сина [PERSON], яке супроводжувалось складним процесом лікування, подружжя провело обряд вінчання, а також хрещення дитини. [PERSON] ніколи не ставив під сумнів своє батьківство, утримував дитину, займався її лікуванням, тощо. Під час перебування позивачки у стані другої вагітності, через конфлікти [PERSON] пішов із сім'ї та більше до позивачки не повертався. Молодший син був народжений без нього. Однак родичі [PERSON] визнають обох дітей, підтримують стосунки з позивачкою. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] по суті справи дала аналогічні показання. З пояснень позивачки та свідків судом встановлено, що відповідач визнавав своє батьківство стосовно народженого позивачкою сина [PERSON]. Як батько, після народження дитини організовував хрестини та інші сімейні свята, опікувався сином, дбав про його матеріальне забезпечення протягом періоду спільного проживання. Однак з часу розірвання стосунків припинив виконання своїх батьківських обов'язків. Під час народження другого сина сторони уже разом не проживали, однак вагітність дружини припала на період, коли сторони проживали спільно. Відповідач знав про вагітність дружини, однак покинув її внаслідок сімейних конфліктів. Виходячи з досліджених судом доказів, оцінивши їх у сукупності, суд вважає батьківство [PERSON] стосовно народжених позивачкою дітей [PERSON] та [PERSON] доведеним і таким, що може бути визнаним в судовому порядку. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України слід покласти на відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved