Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON]І про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі, який був розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів Відділу реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №341 від 15 червня 2010 року. 28 квітня 2007 року під час перебування у шлюбі подружжя придбало житловий будинок з мансардою загальною площею 223,0 кв.м, житлова 128,5 кв.м, та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,22 га, що розташовані в с.Великі Гаї, вул.Лісова бічна, 3, за 180\~000 дол. США. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. З наведених підстав позивач просить суд провести розподіл майна подружжя, виділивши та визнавши за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку з мансардою загальною площею 223,0 кв.м, житлова 128,5 кв.м., що знаходиться в с.Великі Гаї, вул.Лісова бічна, 3 Тернопільського району Тернопільської області; ? частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,22 га, що знаходиться в с.Великі Гаї, вул.Лісова бічна, 3 Тернопільського району Тернопільської області. 05 березня 2015 року [PERSON] подала уточнення позовних вимог, в яких просить суд провести розподіл майна подружжя, виділивши та визнавши за позивачем право власності на ? частину житлового будинку з мансардою загальною площею 223,0 кв.м, житлова 128,5 кв.м., що знаходиться в с.Великі Гаї, вул.Лісова бічна, 3 Тернопільського району Тернопільської області; ? частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,22 га, що знаходиться в с.Великі Гаї, вул.Лісова бічна, 3 Тернопільського району Тернопільської області; ? частину нежилого приміщення магазину промислових товарів по вул.[PERSON] (вул.Шевченка, площа 60-річчя СРСР) будинок 1, приміщення 70 в м.Тернополі. В обґрунтування вказаних вимог позивач зазначила, що під час шлюбу з відповідачем ними було придбано нежитлове приміщення, а саме 12 грудня 2005 року [PERSON] приватизував шляхом викупу в управління обліку та контролю комунального майна департаменту економіки нежитлове приміщення по вул.Грушевського, 1 в м.Тернополі. Дане нерухоме майно, згідно рішення виконавчого комітету №579 від 08 травня 2007 року реконструйоване під нежиле приміщення, приміщення магазину промислових товарів, про що отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно САЕ 236968 від 09 листопада 2011 року та витяг про державну реєстрацію прав, номер витягу: 31971927 від 09 листопада 2011 року. 30 березня 2015 року позивач в черговий раз подала уточнення до позовної заяви, в яких зазначає, що згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 травня 2000 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, з відповідача в користь позивача стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] [INFO], та доньки [PERSON] 20 жовтня 1998 народження в твердій грошовій сумі в розмірі 200 грн. на кожну дитину, щомісячно, до досягнення нею повноліття, починаючи з 14 травня 2010 року. Аліменти [PERSON] сплачує згідно рішення суду, але їх розмір недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дітей та їх лікування. Діти зареєстровані в с.В.Гаї, Тернопільського району Тернопільської області, але проживають з позивачем за адресою: [ADDRESS]. Донька - [PERSON], [INFO], навчається в Галицькому коледжі імені [PERSON] на державній формі навчання з 01 вересня 2013 року. Донька - [PERSON], [INFO], навчається в Галицького коледжу імені [PERSON] з 01 вересня 2014 року. Для того, щоб діти повноцінно змогли отримати належну освіту необхідно придбати канцтовари, книжки (відвідування бібліотек - платно, відвідування театру для повного розвитку - теж платно), одіти згідно сезону, оплатити послуги, оплатити навчання (факультативи), заплатити за проїзд до коледжу, надати кошти на харчування. Відповідач участі у вихованні доньок не приймає, матеріально не допомагає, про здоровя не піклується, стосунків не підтримує. На даний момент позивач із дітьми залишилися в скрутному матеріальному становищі та потребує допомоги. В 2013 році [PERSON] знаходилася на хірургічному лікуванні у гінекологічному відділенні ТОККОД. Так як на даний час позивач не працює, з нею проживають дочки та, вона сама доглядає за престарілими батьками, вважає, що необхідно здійснити поділ спільного сумісного майна, відступивши від засад рівності часток подружжя. З викладених вище підстав [PERSON] просить суд провести розподіл майна подружжя, виділивши та визнавши за позивачем право власності 2/3 частини житлового будинку з мансардою загальною площею 223,0 кв.м, житлова 128,5 кв.м., що знаходиться в с.Великі Гаї, вул.Лісова бічна, 3 Тернопільського району Тернопільської області, а за відповідачем на 1/3 частину; 2/3 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,22 га, що знаходиться в с.Великі Гаї, вул.Лісова бічна, 3 Тернопільського району Тернопільської області, а за відповідачем на 1/3 частину; 2/3 частини нежилого приміщення магазину промислових товарів по вул.[PERSON] (вул.Шевченка, площа 60-річчя СРСР) будинок 1, приміщення 70 в м.Тернополі, а за відповідачем на 1/3 частину. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, однак неодноразово подавала до суду письмові заяви про розгляд справи у її відсутності. На позовних вимогах наполягає в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд вважає, оскільки відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином та про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України суд розглянув справу у відсутності сторін\~без фіксації судового процесу технічними засобами. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що заявлений позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що з 11 вересня 1997 року сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Даний шлюб розірвано 15 червня 2010 року, актовий запис №341, про що свідчить відмітка у паспорті громадянина України [PERSON] серії МС №309734, виданому Тернопільським МУ УМВС України в Тернопільській області 24 березня 1998 року. Згідно копії договору купівлі-продажу від 28 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON], [PERSON] продала, а [PERSON] купив належний [PERSON] цілий житловий будинок з мансардою, що знаходиться під №3 по вул.Лісова бічна в селі Великі Гаї Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. На земельній ділянці розташований цегляний житловий будинок з мансардою, зазначений в плані під літ. «А». Загальна площа цілого житлового будинку становить 223,0 кв.м, житлова 128,5 кв.м; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,22 гектари, розташовану в селі Великі Гаї, вулиця Лісова бічна, 3 Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. Як слідує з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно АМВ 664398, наданої 27 травня 2015 року Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, житловий будинок, що знаходиться під №3 по вул.Лісова бічна в селі Великі Гаї Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, належить [PERSON] Відповідно до копії договору купівлі-продажу приміщення серії ВСЕ №870485, укладеного 20 грудня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] (Продавець) зобовязалася передати у власність [PERSON], що діє на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) субєкта підприємницької діяльності фізичної особи, виданого торгово-реєстраційною палатою Тернопільської міської ради 02 лютого 2000 року за №25349301Ф0020491 (Покупець) приміщення площею 112,9 кв.м, яке знаходиться в м.Тернопіль, вул.М.Грушевського, 1, а саме: І прим. пл. 33,3 кв.м, ХІІ прим. пл. 14,7 кв.м, ХІІІ прим. пл. 10,7 кв.м, ХІV прим. пл. 10,4 кв.м, ХV прим. пл. 9,5 кв.м, ХVІ при. пл.7,6 кв.м. ХVІІ прим. пл. 7,2 кв.м, СХ прим. пл. 13,7 кв.м, СХІV сход. кл. пл. 5,8 кв.м, а Покупець зобовязується прийняти вказаний обєкт приватизації і сплати ціну відповідно до умов, що визначені в цьому Договорі та пройти реєстрацію обєкта приватизації в бюро технічної інвентаризації. Згідно копії реєстраційного посвідчення, виданого 2006 року ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», приміщення площею 112,9 кв.м. які розташовані за адресою: місто Тернопіль, вул.М.Грушевського, 1, зареєстровані за підприємцем [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу приміщення, посвідченого Першою тернопільською державною нотаріальною конторою 14 грудня 2005 року за реєстром №3847 та акта передачі комунального майна, складеного 02 лютого 2006 року і записані в реєстрову книгу за №1979. Із копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого 20 листопада 2006 року ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», слідує, що нежиле приміщення за адресою: м.Тернопіль, вул.Грушевського М. (вул.Шевченка, пл. 60-річчя СРСР), буд. 1 на підставі акту прийняття-передачі від 02 лютого 2006 року Управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна департаменту економіки, договору купівлі-продажу ВСЕ 870485 від 14 грудня 2005 року, посвідченого Першою Тернопільською держнотконторою за реєстром №3847, належить [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №579 від 08 травня 2007 року (надана копія) дозволено субєкту підприємницької діяльності [PERSON] реконструкцію власних нежитлових приміщень під магазин промислових товарів за адресою: вул.М.Грушевського, 1. Як вбачається із копії сертифікату відповідності №ТП 000521, виданого 09 лютого 2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області на підставі акта готовності обєкта до експлуатації від 01 лютого 2011 року, реконструкція нежитлових приміщень під магазин промислових товарів за адресою: вул.М.Грушевського, 1 в м.Тернополі відповідає проектній документації. Вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтверджує його готовність до експлуатації. Замовник обєкта будівництва фізична особа-підприємець [PERSON]. Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ №236968, виданого 14 вересня 2011 року виконкомом Тернопільської міської ради (надана копія), нежиле приміщення, приміщення магазину промислових товарів за адресою: м.Тернопіль, вул.Грушевського М. (вул.Шевченка, пл. 60-річчя СРСР), буд. 1, приміщення 70 належить [PERSON] У відповідності до копії витягу про державну реєстрацію прав серії СЕВ №733003, виданого 09 листопада 2011 року, нежиле приміщення, приміщення магазину промислових товарів за адресою: м.Тернопіль, вул.Грушевського М. (вул.Шевченка, пл. 60-річчя СРСР), буд. 1, приміщення 70 на підставі свідоцтва про право власності САЕ 236968, виданого 09 листопада 2011 року Виконкомом Тернопільської міської ради, належить [PERSON] Як свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно АМВ 664399, надана 27 травня 2015 року Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, нежиле приміщення, приміщення магазину промислових товарів за адресою: м.Тернопіль, вул.Грушевського М., будинок 1, приміщення 70, належить [PERSON] Відповідно до ст.3 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу принципу безпосередності судового розгляду (ст.160 ЦПК України) рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Як зазначено в п.23 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до змісту ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом цієї норми, належність майна до спільної сумісної власності подружжя, визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу. Але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В силу ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ст.70 СК України). Як роз'яснив Пленум ВСУ у п.30 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами України законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ, спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Водночас положення ч.3 ст.70 СК України не можна розуміти таким чином, що сама наявність дітей, залишених з одним із подружжя, є підставою для збільшення його частки. Суд може відступити від принципу рівності часток подружжя, якщо цього потребують інтереси виховання та утримання дітей, оскільки обидва з подружжя зобов'язані виховувати і утримувати їх. З наданої суду копії довідки №258 від 03 лютого 2015 року, виданої Великогаївською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, слідує, що неповнолітні діти сторін зареєстровані в [INFO]. Згідно копії розрахунку заборгованості по аліментах станом на 02 лютого 2015 року №1488/3-41/08, наданого Відділом державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції, в [PERSON] немає заборгованості перед [PERSON] по сплаті аліментів на утримання неповнолітніх дочок за виконавчим листом №2-4011, виданим 15 травня 2010 року Тернопільським міськрайонним судом. Дані обставини підтверджені також копією довідки Відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції №1489/3-41/8 від 02 лютого 2015 року. Інших відомостей в обґрунтування доводів [PERSON] про відступлення від рівності часток та збільшення частки позивача у майні подружжя, які б свідчили про підставність заявлених вимог, не наведено. Покликання [PERSON] на те, що вона хворіє, перебування на її утриманні непрацездатних батьків, необхідність витрачати кошти на придбання канцтоварів, книжок, одягу, факультативне навчання дітей, проїзд до коледжу та харчування спільних дочок сторін, в частині вимог про відступлення від рівності часток подружжя в спільному майні, не є обставинами, які мають істотне значення для вирішення справи, оскільки суду не доведено те, що розмір аліментів, які позивач одержує від відповідача на утримання неповнолітніх дітей, недостатній для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування. За вказаних вище обставин, суд частково задовольняє заявлені [PERSON] позовні вимоги шляхом визнання за останньою права власності на ? частину житлового будинку з мансардою загальною площею 223,0 кв.м, житлова 128,5 кв.м., що знаходиться в с.Великі Гаї, вул.Лісова бічна, 3 Тернопільського району Тернопільської області; ? частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,22 га, що знаходиться в с.Великі Гаї, вул.Лісова бічна, 3 Тернопільського району Тернопільської області. В частині визнання за позивачем права власності на 2/3 частини нежилого приміщення магазину промислових товарів по вул.[PERSON] (вул.Шевченка, площа 60-річчя СРСР) будинок 1, приміщення 70 в м.Тернополі, а за відповідачем на 1/3 частину, суд відмовляє вцілому, виходячи з наступного. Так, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст.63, 65 СК України. Водночас відповідно до ст.59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України (далі ГК України) та Закону України «Про підприємництво». У ч.1 ст.1 Закону України «Про підприємництво» розкривається поняття «підприємництва» як безпосередньої, самостійної, систематичної, на власний ризик діяльності по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством. Проголошена в ч.1 ст.3 цього Закону свобода підприємницької діяльності, згідно з якою підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству, розкривається через принципи підприємницької діяльності, зазначені в ст.5 Закону. Зокрема, принципами підприємництва є вільний вибір діяльності, залучення на добровільних засадах до здійснення підприємницької діяльності майна та коштів юридичних осіб і громадян, вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення платежів, установлених законодавством, тощо. Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо. Результатом наділення юридичних осіб приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності. Відповідно до ст.55 ГК України субєктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці. За змістом\~ст.51 ГК України\~до підприємницької діяльності\~\~фізичних осіб\~ застосовуються нормативно-правові акти, що\~регулюють підприємницьку діяльність\~\~юридичних осіб, якщо інше\~\~не встановлено\~\~законом\~\~або не випливає\~\~із суті відносин.\~ Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст.57 СК України, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст.60, 61 СК України. За змістом п.29 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст.52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що спірне майно, а саме нежиле приміщення, приміщення магазину промислових товарів по вул.[PERSON] (вул.Шевченка, площа 60-річчя СРСР) будинок 1, приміщення 70 в м.Тернополі, набуте фізичною особою-підприємцем [PERSON], тобто є його особистою приватною власністю, а тому не підлягає поділу як обєкт спільної сумісної власності подружжя. Перереєстрація права власності на фізичну особу [PERSON] мала місце у 2011 році, тобто після розірвання шлюбу між сторонами, а тому не впливає на зміст виниклих між сторонами правовідносин.

Outcome: partial