Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, посилаючись на те, що 04 травня 1996 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Кивачівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, про що було зроблено актовий запис № 2 Під час шлюбу [INFO] у позивача та відповідача народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом від 10 липня 2007 року серія [NUMBER] . Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 січня 2017 року у справі № 712/14024/16-ц, яке набуло чинності 31 січня 2017 року. Після розірвання шлюбу дитина продовжує проживати разом з позивачем. Позивач здійснює оплату навчання сина, зокрема в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Комп`ютерна академія ШАГ Черкаси». За навчання на першому курсі позивачем сплачено 9440,00 гривень, що підтверджується доданою до позовної заяви довідкою. Позивачем з метою фізичного розвитку сина також здійснюється оплата його участі в спортивних змаганнях. Крім того, з 01.09.2020 року планується вивчення дитиною курсу англійської мови у лінгвістичному центрі SVITMOV.ck, який складається з 50 індивідуальних занять. Згідно з інформацією, розміщеною на сайті лінгвістичного центру (https://svitmov.ck.ua), вартість індивідуального заняття для дітей протягом 90 хвилин становить 300,00 гривень. Такий рівень розвитку дитини позивач не може забезпечити самостійно, тому батько дитини, який є здоровим та працездатним, здатний сплачувати щомісяця аліменти на рівні однієї третини усіх видів заробітку (доходу) з огляду на наступне. Відповідач має статус фізичної особи - підприємця, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 30.07.2020 № 1006966001. Крім того, відповідач є керівником Фермерського господарства Капітон Нифонта Ігнатовича, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 06.07.2020 № 1006864820. З вказаного витягу слідує також те, що відповідач є членом вищезгаданого фермерського господарства, частка якого становить 500 гривень, тобто Ѕ від складеного капіталу фермерського господарства. У зв`язку з цим відповідач бере участь у розподілі результатів діяльності фермерського господарства. Варто також зазначити, що відповідачем укладено договір купівлі-продажу від 06.06.2018 № 485, на підставі якого він набув у власність комплекс загальнотоварних складів загальною площею 1577,9 кв.м. (реєстраційний номер 1572154605237) за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджує спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання сина у вищевказаному розмірі. Просить стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї третини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 04.08.2020 до повноліття дитини. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, просив задовольнити позовну заяву [PERSON] частково, стягнути з відповідача на корить позивача аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з підстав наведених у відзиві. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає наступне. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). В судовому засіданні встановлено, що 04 травня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований виконкомом Кивачівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, актовий запис № 2. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 січня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований виконкомом Кивачівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, актовий запис № 2 розірвано. Після розірвання шлюбу дитина продовжує проживати разом з позивачем. Згідно із\~ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8\~ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до положення ч.1, ч. 2\~статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до\~ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє\~\~від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення\~Сімейного кодексу України\~регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в\~ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України\~\~від 15.06.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно до частини першої\~статті 181 Сімейного кодексу\~України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. У відповідності з ч. 3\~ст. 181 Сімейного кодексу\~України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно до ч. 1 ст. 182 СК України обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2\~статті 182 Сімейного Кодексу України\~мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до\~ч. 1 ст. 183 СК України\~частка заробітку батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини першої\~статті 191 Сімейного Кодексу України\~аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років з 1 липня 2020 року по 30 листопада 2020 року складає 2318 грн., з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року складає 2395 грн. Судом встановлено, що на даний час дитина проживає разом із матір`ю окремо від батька, між сторонами не досягнуто згоди щодо сплати аліментів, відповідач частково надає матеріальну допомогу на утримання дитини, яка перебуває на повному матеріальному утриманні позивача, що є підставою звернення позивача до суду з вимогами про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. При винесенні даного рішення суд враховував, що відповідач має задовільний стан здоров`я, його працездатність, те що він не є інвалідом, не має тяжких захворювань (відсутність доказів, які могли б спростувати встановлені дані факти). Також суд враховує той факт, що відповідач на утриманні має дружину, яка перебуває у декретній відпусті по догляду за дитиною та малолітню дитину. Однак суд не бере до уваги посилання представника відповідача на той факт, що на утриманні відповідача знаходиться батько-пенсіонер [PERSON] , який потребує матеріального забезпечення, оскільки стороною відповідача на підтвердження даного факту надано суду лише копію свідоцтва про народження відповідача [PERSON] та копію пенсійного посвідчення № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Доказів, які б свідчили про те, що батько відповідача проживає разом з відповідачем та перебуває на повному його утриманні стороною відповідача суду не надано. На підтвердження спроможності відповідача сплачувати аліменти на утримання сина у визначеному розмірі позивач посилається на договір купівлі-продажу від 06.06.2018 № 485 на підставі якого [PERSON] набув у власність комплекс загальнотоварних складів загальною площею 1577,9 кв.м. (реєстраційний номер 1572154605237) за адресою: [ADDRESS] . Однак, суд не може взяти дане твердження позивача, оскільки вказаний договір купівлі-продажу був укладений у 2018 році, на час винесення даного рішення стороною позивача не надано суду доказів відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України. Суд враховує, що відповідач [PERSON] являється фізичною особою-підриємцем та є керівником Фермерського господарства Капітон Н.І., та відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДПС України отримує дохід. Позивачка в\~позовній заяві\~посилається на\~те,\~що воназдійснює\~оплату навчання\~сина,\~зокрема в\~Товаристві з\~обмеженою відповідальністю\~«Комп`ютерна академія\~ШАГ Черкаси»,\~з метою\~фізичного розвитку\~сина також\~здійснюється оплата\~його участі\~в спортивних\~змаганнях,\~з 01.09.2020\~року планується\~вивчення дитиною\~курсу англійської\~мови у\~лінгвістичному центрі\~SVITMOV.ck,\~однак,\~судом також\~не може\~бути враховано\~дане посилання\~позивача при визначенні розміру аліментів, оскільки ці питання відносяться до додаткових витрат на дитину в розумінні ст. 185 СК України. За змістом ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно. Отже, виходячи з аналізу статті 185\~СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Вимог про стягнення додаткових витрат позивачка не заявляла. А тому, суд виходячи із вимог ст.\~182\~СК України враховує стан здоров`я дитини при визначенні розміру аліментів. Разом з тим, суд вважає, що позивачкою не доведено необхідності стягнення із відповідача аліментів у заявленому нею розмірі. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Приймаючи до уваги викладене, з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів неповнолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] , суд вважає, що виходячи з того, що обоє батьків мають обов`язок утримувати дитину, відповідач не має інших аліментних зобов`язань, позов підлягає до часткового задоволення, а саме стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з\~05.08.2020\~року і до досягнення\~дитиною повноліття. Разом з цим, суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст. 185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Одночасно суд роз`яснює, що статтею 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. На підставі\~ст. 430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, яка звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому у відповідності зі ст. 141 ЦПК України судовий збір в дохід держави в розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved