Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] міської ради, Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації частини заробітної плати та моральної шкоди. В обґрунтування позову вказує, що вона працювала двірником в Комунальному підприємстві «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради. Наказом відповідача № 330-К від 10.11.2016 року вона була звільнена з роботи з 10.11.2016 року за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. В той же день їй була видана копія наказу про звільнення та трудова книжка. На день її звільнення їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку в загальній сумі 2983 грн. 43 коп., що стверджується довідкою відповідача Комунального підприємства «СУБ «Митниця». Відмова у виплаті заробітної плити була обґрунтована відсутністю грошових коштів. Також вказує, що вона та інші колишні працівники Комунального підприємства «СУБ «Митниця» неодноразово зверталися до директора комунального підприємства та до власника комунального підприємства [PERSON] міської ради з питань виплати заборгованості по зарплаті, однак їм повідомляли про наявність рішення [PERSON] міської ради від 28.10.2016 року №1412 «Про внесення змін до рішення виконкому [PERSON] міської ради від 21.10.2007 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг населенню м. Черкаси», відповідно до якого Комунальне підприємство «Служба утримання будинків «Митниця» більше не обслуговує населення м. Черкаси, господарської діяльності не веде, а тому не має джерел виплати заборгованості по зарплаті. Крім того, колишні працівники підприємства зверталися зі зверненням до міського голови та директора департаменту щодо невиплати зарплати, на що було отримано відповідь про те, що Департаментом розроблено проект рішення щодо надання Комунальному підприємству «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради фінансової підтримки для виплати заборгованості по зарплаті, який винесено на розгляд депутатських комісій і в подальшому буде запропоновано на розгляд депутатському корпусу [PERSON] міської ради. Також вказує, що середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10.11.2016 року по 27.04 2017 року складає 28882 грн. 55 коп. Крім того, компенсація втрати частини доходу складає 196 грн. 87 коп. Також вказує, що внаслідок дій відповідачів їй завдано моральної шкоди, оскільки не отримання зарплати призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і додаткових зусиль для організації свого життя, родина вимушена відмовлятися від задоволення життєво-важливих потреб, переживає з приводу існування своєї сімї, відчуває принизливе та образливе ставлення власника Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» до неї, її трудових прав. Моральну шкоду вона оцінює в 1000 грн. Винним у не виплаті їй Комунальним підприємством «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради заробітної плати вважає відповідача власника Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради [PERSON] міську раду, оскільки остання є одноосібним власником комунального підприємства, місцева громада, в особі [PERSON] міської ради, є одноосібним власником майна, яке ще нещодавно було закріплене за Комунальним підприємством «Служба утримання будинків «Митниця», єдиним видом діяльності комунального підприємства є комплексне обслуговування обєктів та єдиним джерелом доходу комунального підприємства були надходження за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території так, як рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради №1412 від 28.10.2016 року був змінений перелік виконавців житлово-комунальних послуг населенню міста, і внаслідок саме цього рішення комунальне підприємство «Служба утримання будинків «Митниця» залишилось без майна та без господарської діяльності, тобто наявний безпосередньо причинно-слідчий зв'язок між діями саме власника підприємства та не виплатою зарплати працівникам підприємства при звільненні. Вказує, що станом на час звернення до суду із даним позовом, позитивно не вирішено звернення працівників підприємства щодо виплати їм вказаної заборгованості. А тому, на підставі ст. 43 Конституції України, ст. 23 Декларації прав людини і громадянина, ст.ст. 21, 117, 116, 47, 95 ч. 5, 237-1 КЗпП, постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року (зі змінами), ст. 34 Закону України «Про оплату праці», просить суд стягнути солідарно: з відповідачів [PERSON] міської ради та Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради на її користь нараховану, але не виплачену зарплату (разомз компенсацією за невикористану відпустку) в загальній сумі 2983 грн. 43 коп.; середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 28882 грн. 55 коп. (за період з 10.11.2016 року по 27.04.2017 року); компенсацію частини заробітної плати (інфляційні втрати) в сумі 196 грн. 87 коп. (за період з 10.11.2016 року по 27.04.2017 року), моральну шкоду в сумі 1000 грн. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, направивши до суду 07.07.2017 року письмове клопотання, в якому просить розглянути справу в її відсутність. Крім того, направила додаткові пояснення до позову, в яких просить при винесенні рішення врахувати, що відповідачі повинні солідарно відповідати за невиплату нарахованої зарплати, а також врахувати, що середній заробіток за час затримки розрахунку виплачується по день винесення рішення та задовольнити її позов в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] міської ради, за довіреністю [PERSON], заперечував проти задоволення позову до [PERSON] міської ради, пояснивши що ці вимоги, на його думку, є безпідставними. Також посилався на положення ч. 1 ст. 176 ЦК України, ст.ст. 77, 78 ГК України та Статут Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця». Крім того, просив врахувати, що рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради №1412 від 28.10.2016 року є чинним і на час розгляду справи. Тому заробітна плата позивачці повинна сплачуватися саме Комунальним підприємством «Служба утримання будинків «Митниця», яке на даний час не ліквідоване, а не власником [PERSON] міською радою. В судове засідання представник відповідача Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради не зявився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку, правом надання заперечень проти позову не скористався. Заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON] міської ради [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] до 10.11.2016 року працювала на посаді двірника Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради. Наказом Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради № 330-к від 10.11.2016 року [PERSON] була звільнена із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, що стверджується відповідним наказом (а.с. 15) та даними трудової книжки (а.с. 17). В день звільнення розрахунок з позивачкою проведений не був. Як вбачається з довідки Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради від 15.12.2016 року № 108 (а.с. 14) [PERSON] нарахована та не виплачена заробітна плата за листопад 2016 року складає 2983 грн. 43 коп. При цьому середньоденний заробіток, визначений на підставі постанови КМУ №1200, складає 199 грн. 19 коп. (а.с. 13). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідач повинен був у день звільнення [PERSON] виплатити всі належні їй суми, а в разі спору про розмір цих сум виплатити не оспорювану ним суму, однак цього не зробив. Також в судовому засіданні встановлено, що станом на час розгляду справи Комунальне підприємство «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради (код 36701739) не ліквідоване, що підтверджується даними інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань МЮУ. Як вбачається з Статуту Комунальне підприємство «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради, затвердженого рішенням [PERSON] міської ради від 16.12.2010 року №2-31, власником та одноосібним засновником підприємства є територіальна громада м. Черкаси в особі [PERSON] міської ради (п. 1.2). Підприємство є юридичною особою з моменту державної реєстрації, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банку, печатки, штампи, бланки зі своїм найменуванням, є унітарним (п.п. 1.4, 1.8 Статуту). Органом управління підприємства є Департамент житлово-комунального комплексу виконавчого комітету [PERSON] міської радим (п.1.3 Статуту). Підприємство здійснює свою діяльність на принципах господарського розрахунку, власного комерційного ризику, бюджетного фінансування цільових програм, прийнятих [PERSON] міської ради, з правом найму працівників (п. 1.6 Статуту). Основні напрямки діяльності Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради визначені у статті 2 Статуту. Відповідно до п.п. 3.4, 3.5 Статуту підприємство має відокремлене майно, самостійний баланс, поточний і інші рахунки в установах банку, печатку зі своїм найменуванням, штампи та фірмові бланки. Підприємство несе відповідальність за своїми зобовязаннями усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з чинним законодавством України і не несе відповідальність за зобовязаннями держави, власника та органу управління. Як визначено у п. 3.7 Статуту підприємство самостійно планує і провадить свою виробничо-господарську та іншу діяльність, а також визначає заходи соціального розвитку трудового колективу на основі і відповідно до законодавства та цього Статуту. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (п. 3.9 Статуту). Власник (виконавчий комітет власника, орган управління та інш.) не має права втручатись у оперативну діяльність підприємства. Трудовий колектив підприємства складається з осіб, які беруть участь у його діяльності на основі трудового договору, а також інших форм, які регулюють трудові відносини працівників з підприємством. Умови організації та оплати праці членів трудового колективу підприємства, а також їх соціального захисту та страхування визначаються відповідно до вимог чинного законодавства України (п.п. 5.7, 5.9 Статуту). Фонд оплати праці створюється у розмірах, які визначаються згідно з чинним законодавством України. Джерелом коштів на оплату праці працівників підприємства є частина доходу, одержаного в результаті його господарської діяльності. Мінімальна заробітна плата працівників не може бути нижче встановленого законодавством України мінімального розміру заробітної плати (п. 6.4 Статуту). Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року № 1427. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч.1 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачкою не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 27.04.2017 року), з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року по справі №4-рп/2012. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що повний розрахунок з позивачкою [PERSON] в день її звільнення проведений не був, а саме не була виплачена заробітна палата за листопад 2016 року (разом з компенсацією за невикористану відпустку) в сумі 2983 грн. 43 коп., суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради на користь позивачки [PERSON] нарахованої але не виплаченої заробітної плати за листопад 2016 року в сумі 2983 грн. 43 коп., з відрахуванням обовязкових платежів. При цьому суд вважає, що сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві та звільнення з посади директора КП [PERSON] не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради. До того ж, під час розгляду справи не встановлено вини позивачки [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. Разом з тим, до задоволення підлягають і вимоги позивачки [PERSON] в частині стягнення на її користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, оскільки між сторонами відсутній спір про розмір належних до виплати позивачці сум після її звільнення. Розмір заборгованості визнається відповідачем - Комунальним підприємством «Служба утримання будинків «Митниця» та підтверджується довідкою від 15.12.2016 року (а.с. 14). Період затримки складає 197 днів (враховуючи шестиденний робочий тиждень), з 10.11.2016 року по 10.07.2017 року (день винесення рішення). Середня заробітна плата позивачки [PERSON] за останні два місяці складає 199 грн. 19 коп., що стверджується відповідним розрахунком (а.с. 13). Таким чином до стягнення з відповідача - Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради на користь позивачки [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 39240 грн. 43 коп., виходячи із наступного розрахунку: 199 грн. 19 коп. /середній заробіток/ х 197 днів /період затримки розрахунку/ = 39240 грн. 43 коп. Такий висновок суду узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України у справі №6-113цс16 від 27.04.2016 року, у справі №6-60цс13 від 03.07.2013 року. Крім того, до часткового задоволення підлягають і вимоги позивачки [PERSON] в частині стягнення на її користь компенсації втрати частини заробітної плати, у звязку з порушенням строків її виплати, виходячи із наступного. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно зі ст. 4 зазначеного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року N 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 9- рп/2013 положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Враховуючи встановлені під час судового розгляду справи обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення на її користь компенсації втрати частини заробітної плати (інфляційних втрат) за період з 10.11.2016 року по 27.04.2017 року в сумі 175 грн. 41 коп. (32 грн. 22 коп. за листопад 2016 року, 26 грн. 85 коп. за грудень 2016 року, 32 грн. 81 коп. за січень 2017 року, 29 грн. 83 коп. за лютий 2017 року, 53 грн. 70 коп. за березень 2017 року), які також підлягають до стягнення з відповідача Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради. Така позиція відповідає правовій позиції ВСУ у справі №6-43цс14 від 21.05.2014 року та висновках, викладених в постанові ВСУ від 14.12.2016 року (справа №6-788цс16/428/7002/14-ц) та ухвалі ВССУ від 03.02.2016 року (справа №6-34884ск15). Крім того, до часткового задоволення підлягають і вимоги позивачки [PERSON] в частині стягнення на її користь моральної шкоди в розмірі 1000 грн., виходячи із наступного. Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) розяснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в т.ч. у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршенням здібностей потерпілого або позбавленням його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються принципи розумності і справедливості. Як встановлено в судовому засіданні така моральна шкода позивачці [PERSON] була завдана, оскільки порушення її законних прав на своєчасне отримання розрахунку, при тому до даного часу, призвело до моральних страждань, втрати позивачкою нормальних життєвих звязків та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Таку моральну шкоду вона несла від самого факту порушення її права та від небажання відповідача в добровільному порядку виплатити їй заробітну плату. А тому, суд вважає позовні вимоги щодо моральної шкоди є обґрунтованими, однак виходячи із принципів розумності та справедливості, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині частково, стягнувши на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 500 грн., оскільки саме ця сума, на думку суду, відповідає рівню душевних страждань позивачки та принципам розумності і справедливості. Що стосується позовних вимог позивачки [PERSON] про солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] міської ради та Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради на її користь зазначених вище виплат, то в цій частині вони не підлягають до задоволення, оскільки є безпідставними. Так, відповідно до ч. 1 ст. 176 ЦК України держава, [PERSON] Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Як передбачено частинами 1-3 статті 78 Господарського Кодексу України, комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Отже, в даному випадку, враховуючи вище викладене, на думку суду, саме Комунальне підприємство «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради несе відповідальність за невиплату колишньому працівникові [PERSON] заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, враховуючи норми КЗпП України. На підставі ст. 367 ЦПК України рішення про стягнення заробітної плати в частині виплати за один місяць підлягає до негайного виконання. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради на користь держави судовий збір в сумі 1280 грн. (640 грн. із позовних вимог про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку та 640 грн. із позовних вимог про відшкодування моральної шкоди). На підставі викладеного,

Outcome: partial