Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Печенізького районного суду Харківської області з позовом до Борщівської сільської ради Печенізького району Харківської області про визнання права власності на землю в порядку спадкування за законом. В позові просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,37 га (пасовища), кадастровий номер 6324683500:03:002:0975, яка розташована на території Мартівської сільської ради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія Р1 №711829, виданого 30 грудня 2002 року на підставі Розпорядження Печенізької райдержадміністрації №389 від 23 грудня 2002 року та визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,22 га (сіножаті), кадастровий номер 6324681000:02:001:0299, яка розташована на території Борщівської сільської ради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія Р1 №711830, виданого 30 грудня 2002 року на підставі Розпорядження Печенізької райдержадміністрації №389 від 23 грудня 2002 року, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позов обґрунтовує тим, що вона бажає прийняти спадщину на землю після смерті матері, [PERSON] , яка померла [INFO] . Однак, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки, з посиланням на те, що на земельні ділянки відсутні оригінали правовстановлюючих документів - Державні акти на право приватної власності на землю. 24 вересня 2020 року ухвалою Печенізького районного суду Харківської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Борщівської сільської ради Печенізького району Харківської області про визнання права власності на землю в порядку спадкування за законом. Цивільну справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 22 жовтня 2020 року ухвалою Печенізького районного суду Харківської області закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до Борщівської сільської ради Печенізького району Харківської області про визнання права власності на землю в порядку спадкування за законом та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні в приміщенні Печенізького районного суду Харківської області на 16 листопада 2020 року об 11 год. 00 хв. з викликом сторін по справі. Позивач - [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та дату розгляду справи, про причини неявки суду не повідомила. Представник позивача - адвокат Пекаренін Андрій Анатолійович, надав до суду заяву в якій просив провести розгляд справи без участі позивачки та її представника, позов підтримав та просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача- Борщівської сільської ради Печенізького району Харківської області в судове засідання не прибув, хоча повідомлявся про час, дату та місце проведення судового засідання своєчасно та належним чином. Надав до суду заяву, в якій в якій просив розглядати справу за відсутності представника Борщівської сільської ради, проти задоволення позову не заперечував. Дослідивши письмові матеріали справи, зібрані докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що вимоги Позивача підлягають задоволенню. До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Виконавчим комітетом Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області, актовий запис №06. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, яка складається із права власності на земельну ділянку площею 0,37 га (пасовища), кадастровий номер 6324683500:03:002:0975, яка розташована на території Мартівської сільської ради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія Р1 №711829, виданого 30 грудня 2002 року на підставі Розпорядження Печенізької райдержадміністрації №389 від 23 грудня 2002 року та земельну ділянку площею 0,22 га (сіножаті), кадастровий номер 6324681000:02:001:0299, яка розташована на території Борщівської сільської ради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія Р1 №711830, виданого 30 грудня 2002 року на підставі Розпорядження Печенізької райдержадміністрації №389 від 23 грудня 2002 року. Позивач, [PERSON] , є донькою спадкодавця, [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , виданим 13 червня 1966 року с. Гарашківка, Чугуївського району Харківської області, де матір`ю вказана « [PERSON] » та Свідоцтвом про укладення шлюбу, з якого вбачається, що в результаті укладення шлюбу прізвище « [PERSON] » змінено на « [PERSON] ». Спадщину після смерті [PERSON] прийняла її донька, [PERSON] шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. Позивач, виконавши всі вимоги законодавства з приводу прийняття спадщини, звернулась до нотаріуса із заявою про отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом на землю, на що одержала відмову, так як відсутні оригінали Державних актів на землю. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного Кодексу України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. У відповідності до ст. 328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Визнання права власності на майно через звернення до суду не суперечить чинному законодавству. Відповідно до ч. 1 ст. 392 Цивільного Кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивач не має змоги отримати Свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки, оскільки її матір`ю за життя були втрачені оригінали правовстановлюючих документів, а відтак, і належним чином користуватися, володіти та розпоряджатися земельними ділянками, які вона отримала у спадок, чим порушується її право власності, передбачене ст. 328 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, - визнання права. За пунктом 3 роз`яснень Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності ( ст.392 ЦК України). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно змісту статтей1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України). Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємці за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За приписами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Порядок прийняття спадщини визначений законодавцем у ст. 1268 ЦК України. Відповідно до вказаної правової норми спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Таким чином, право Позивача на земельні ділянки в порядку спадкування за законом, є невизнаним, що дало Позивачу право в порядку ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України звернутися до суду за захистом своїх прав. В матеріалах справи міститься копія відповіді Головного управління Держгеокадастру у Харківській області за №29-20-10-6318/0/19-20 від 06 серпня 2020 року на адвокатський запит, з якої вбачається, що дійсно такі Державні акти видавалися на ім`я [PERSON] . Також наявні завірені уповноваженими особами Держгеокадастру Копії Державного акту на право приватної власності на землю серія Р1 №711829, виданого 30 грудня 2002 року та Державного акту на право приватної власності на землю серія Р1 №711830, виданого 30 грудня 2002 року. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно Наказу Міністерства юстиції України №914/5 від 26.05.2009 року «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна на підставі рішень судів», рішення судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності є правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Враховуючи вищевикладені обставини та норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а вимогами ст. 89 ЦПК України встановлено, що оцінка доказів є виключною компетенцією суду. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками у письмових доказах та поясненнях в суді, констатує той факт, що Позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved