Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

[PERSON] , звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить виділити її у власність: житловий будинок «А», загальною площею 81.2 кв. м., в тому числі житловою площею 64.6 кв. м., до складу якого входить: 2 - кухня (веранда літ «а3»), 1-коридор, 3-туалет, 4-ванна, 5-кімната, 6-кімната, 7-кімната, 8-кімната, а також навіс літ. «а4», погріб літ. «П», літня кухня літ. «В», сарай літ. «в», гараж літ. «Г», огорожа «1-2», розміщені по [ADDRESS] . Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачка зазначила, що вона являється власником 33/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями, розміщеного по [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Немирівською державною нотаріальною конторою 29 жовтня 2019 року, відповідно до якого вона успадкувала дане нерухоме майно після смерті свого чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] . Також відповідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Немирівською державною нотаріальною конторою 29 жовтня 2019 року вона є власником і земельної ділянки, загальним розміром 0.1368 га., для обслуговування її частини житлового будинку, який розміщений за вказаною вище адресою. У вказаній частині житлового будинку вона проживає вже тривалий час, фактично з 1973 року (з дня одруження із покійним чоловіком), про що свідчить відмітка у її паспорті про місце її реєстрації. Співвласниками іншої 67/100 частин зазначеного вище житлового будинку являються відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зазначений вище порядок володіння їхньою спільною частковою власністю створює на сьогоднішній день для неї, як і, напевне, для відповідачів, додаткові незручності щодо реєстрації третіх осіб у своєму житлі (необхідно отримувати дозвіл всіх співвласників будинку на реєстрацію/зняття реєстрації), укладення відповідних договорів про комунальні послуги, тощо. Ухвалою судді від 26.12.2019 року відкрито провадження, призначено у справі підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви, в яких позов визнають, не заперечують проти його задоволення. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. За таких обставин, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі сторін, на підставі наявних доказів у матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, судом встановлено, що [PERSON] являється власником 33/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями, розміщеного по [ADDRESS] . Співвласниками іншої 67/100 частин зазначеного вище житлового будинку являються відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Згідно з ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику частка, якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своєї частки в ньому, то здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яке відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Як роз`яснено в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» /зі змінами/, у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Відповідно до п.6 вищенаведеної Постанови при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом /квартиру/. Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Зазначена правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року. Згідно ст. 380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Враховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, оцінивши належність, допустимість, а також достатність наданих доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved