Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги та в обґрунтування остаточних позовних вимог посилається на те, що 31 березня 2013 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким вона передала відповідачу 25\~000 грн. на один місяць та вона повинна була повернути кошти 30 квітня 2013 року з умовою сплати 20% на місяць та за кожний день прострочення 1% від суми на день, про що було написано відповідну розписку. На час звернення до суду сума боргу не була повернута. У звязку з чим позивач просила суд стягнути з [PERSON] на її користь 55000 грн.: 25\~000 грн. сума заборгованості та 30000 грн. заборгованість по відсотках (за останні 4 календарних дні перед зверненням до суду із розрахунку 250 грн. за 120 днів), а також стягнути понесені витрати на послуги копіювання документів та понесені судові витрати (а.с.68-73). В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Позивач суду пояснила, що дійсно до неї звернулася відповідача, з якою вона була раніше знайома та позичала їй кошти з проханням надати їй в борг 25000 грн. на один місяць під 20% щомісяця. Борг вона своєчасно не повернула тому кожного місяця повертала відсотки, як вони і домовлялися, проте в різних сумах, то 1000 грн., то 2000 грн., хоча повинна була сплачувати по 5000 грн. Борг вона не повернула, хоча обіцяла, тому і звернулася до суду. Оригінал розписки у неї, що свідчить про те, що борг не повернуто. Представник позивача позові підтримала, надала пояснення аналогічні тим, що зазначені в позовній заяві. Зауважила, що зобовязання відповідачем не виконано, тому вимоги позивача є законними та обґрунтованими. Відповідач погодилася на такі умови договору, тому повинна була їх виконувати. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, проти задоволення позовних вимог заперечували. Відповідач у відповідності до ст. 184 ЦПК України була допитана як свідок та надала суду такі свідчення. Позивач особисто не надавала їй кошти, а надавала кошти як посередник від [PERSON], з якою вона особисто не знайома. Дійсно через місяць кошти вона не повернула, тому сплачувала відсотки по 5000 грн. щомісяця. Передавала кошти особисто або через знайомих. Потім через сина повернула 10000 грн. та потім 15000 грн., тому суму боргу вона повернула повністю. Повне погашення боргу сталося наприкінці 2014 року. Позивач була всім задоволена, а потім через деякий час почала телефонувати та повідомила, що це вона повернула відсотки та ще повинна повернути суму боргу. Ніяких розписок про повернення коштів вона не писала та не отримувала, оскільки довіряла позивачу. Представник відповідача в судовому засіданні наполягав на тому, що [PERSON] не є належним позивачем, оскільки кошти, які вона позивача відповідачу не є її коштами, а вона була лише посередником. Всю суму боргу відповідач повернула, що підтверджується показаннями свідків. Тому вимоги позивача є необґрунтованими. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 31 березня 2013 року [PERSON] надала [PERSON] в борг 25000 грн. строком до 31 березня 2013 року з умовою сплати 20% на місяць та у випадку прострочення виконання зобовязання з умовою сплати 1% від суми боргу за кожний день, про що [PERSON] написала розписку, оригінал якої знаходиться у позивача та його було досліджено безпосередньо в судовому засіданні (а.с.11). Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] 31 березня 2013 року було укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] передала [PERSON] у власність грошові кошти в сумі 25000 грн., а [PERSON] взяла на себе зобовязання повернути таку ж саму суму грошових коштів через місяць, тобто до 31 квітня 2013 року з умовою сплати відсотків у розмірі 20% від суми боргу на місяць та у випадку прострочення у розмірі 1% від суми боргу за кожний день. При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача та її представника, що [PERSON] не є позикодавцем за договором позики, оскільки це були не її кошти, а тому вона не має права предявляти вимоги до відповідача, оскільки в судовому засіданні встановлено, що кошти [PERSON] отримувала безпосередньо у [PERSON], про що надала їй розписку, що не заперечувала відповідач під час її допиту як свідка. Будь-яких доказів того, що [PERSON] як позикодавець діяла від імені іншої особи відповідачем не надано. Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. [PERSON], отримавши від [PERSON] грошові кошти в сумі 25\~000 грн. на умовах повернення, строковості та платності, порушила умови зобовязання та не повернула грошові кошти у визначений договором строк. Доказів виконання зобовязання відповідачем за договором позики на час ухвалення рішення сторонами не надано. Так згідно зі ст. 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Оскільки оригінал розписки про отримання позики знаходиться у позикодавця, [PERSON], належних та переконливих доказів повернення суми боргу відповідачем не надано, суд приходить до висновку, що основне зобовязання, тобто сума боргу відповідачем не була повернута. При цьому показання відповідача як свідка так і свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], на думку суду, не підтверджують виконання зобовязання з огляду на таке. Так відповідач, [PERSON] під час її допиту як свідка показала, що повернула суму боргу не через місяць, а пізніше двома частинами: 10 000 грн. та 15\~000 грн. Це було наприкінці 2014 року. 10000 грн. вона повертала через сина, [PERSON] Свідок [PERSON] суду показав, що він повертав кошти [PERSON] за проханням його матері, [PERSON] в рахунок повернення боргу. Так восени 2013 року він передав особисто [PERSON] 5000 грн. на вулиці біля її будинку в м.Дніпродзержинськ. Другий раз передавав 10000 грн. також на вулиці в м.Дніпродзержинськ. [PERSON] їх перераховувала. Свідок [PERSON] суду показала, що в березні 2013 року її сестра, [PERSON] дійсно отримувала у [PERSON] кошти в борг в сумі 25000 грн. з умовою сплати 20% на місяць (5000 грн.). Проценти сплачувалися щомісяця своєчасно. Особисто повертала кошти [PERSON] В 2013 році [PERSON] повертала кошти особисто, а потім вона вже повертала сама. Наприкінці 2014 року (в жовтні чи листопаді) остаточно розрахувалися з [PERSON] основну суму боргу повертали двома частинами в минулому році. Свідок [PERSON] суду показала, що вона передавала кошти від [PERSON] [PERSON] в 2013-2014 роках. Це було неодноразово, в яких сумах передавалися кошти вона не знає та не памятає. Їй було відомо, що ці кошти [PERSON] передавала в рахунок повернення боргу. В останній раз передавала кошти в грудні 2014 року. Ніхто ніяких розписок не передавав. Надаючи оцінку показанням відповідача як свідка так і свідків як доказам, суд приходить до висновку, що вони не підтверджують виконання [PERSON] зобовязання в повному обсязі. Так відповідач та свідки підтвердили, що борг не було повернуто своєчасно, тобто 31 квітня 2013 року, а тому відповідач дійсно тривалий час сплачувала відсотки за користування грошовими коштами в сумі 5000 грн. на місяць. Враховуючи те, що свідки не підтвердили, що [PERSON] повертала саме суму боргу, а не відсотки, не має підстав вважати, що зобовязання було виконано. Показання свідків є неконкретними, тобто без зазначення конкретної дати, часу та місця повернення коштів, конкретних сум повернення коштів. Тобто на підставі показань свідків неможливо встановити, в якій сумі та коли саме було повернуто кошти [PERSON] Окрім того, суд звертає увагу, що між сторонами також мали місце інші зобовязання, що не заперечувала відповідач та що підтверджується розпискою, оригінал якої було досліджено в судовому засіданні (а.с.10), а тому доводи відповідача та її представника, що суму боргу в розмірі 25000 грн. було повернуто позивачу, на думку суду є лише припущенням, на якому згідно зі ст. 61 ЦПК України не може ґрунтуватися доказування. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення основної суми боргу в розмірі 25000 грн. та 30000 грн. в рахунок відшкодування заборгованості за процентами, які розраховуються у розмірі 1% від суми боргу за кожний день прострочення за 120 днів до звернення до суду. Відповідач погодилася на такі умови договору, в тому числі на сплату процентів у разі прострочення виконання зобовязання, вона допустила порушення зобовязання, оскільки своєчасно не повернула суму боргу (до 31 квітня 2013 року), а тому у відповідності до ст. 610 ЦК України такі дії відповідача слід розцінювати як порушення зобовязання, що, в свою чергу, надає позивачу право на захист порушеного права у відповідності до ст. 15 ЦК України. При цьому суд вважає правомірними вимоги позивача про стягнення відсотків за чотири місяці перед зверненням до суду, оскільки згідно зі ст. 536, 1048 ЦК України боржник зобовязаний сплачувати проценти за користування чужими коштами за весь час користування ними, якщо інше не встановлено договором, тобто до дня повернення позики. Як було встановлено в судовому засіданні суму боргу в розмірі 25\~000 грн. [PERSON] не повернула, тобто фактично продовжує користуватися чужими грошима, сплачувати відсотки за договором позики, зі слів відповідача, вона припинила ще наприкінці 2014 року, тому вимоги [PERSON] в цій частині є законними та обґрунтованими. Разом з тим, на думку суду, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат, які були понесені нею за послуги копіювання в сумі 11 грн. 25 коп. (а.с.14), оскільки такі витрати не повязані із невиконанням зобовязання [PERSON], вони не є судовими витратами у відповідності до ст. 79 ЦПК України, а також в товарному чеку від 8 квітня 2016 року не зазначено, ким саме та у звязку з чим було понесено ці витрати. Тому суд вважає такі вимоги позивача необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги , що позивачем було понесено судові витрати на суму 551 грн. 20 коп. (а.с.1), суд приходить до висновку, що процесуальні витрати підлягають відшкодуванню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial