Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до виконавчого комітету [PERSON] міської ради Дніпропетровської області, третя особа - [PERSON], вказуючи, що згідно з договором купівлі-продажу частини будинку від 06 серпня 2003 р., нею було придбано майно, а саме 10/23 ідеальних частин житлового будинку № 17 по вул. Криничанській в м.Вільногірську Дніпропетровської області із господарськими будівлями, які розташовані на земельній ділянці площею 870,0 кв. метри. Зазначений договір купівлі-продажу спірної будівлі був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 1046. Її право власності на зазначену частку будинку було зареєстровано КП «БТІ м. Вільногірська» в книзі № 23 за № 56, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно. Однак, в звязку з тим, що у зазначеного будинку були різні власники, то рішенням виконкому [PERSON] міської ради Дніпропетровської області від 10.01.2018 року за № 18\\017-18, зазначеній вище частині будинку, що зареєстрована за нею, була присвоєна поштова адреса: будинок № 17-а по вул.Криничанській в м.Вільногірську Дніпропетровської області. Інші 13/23 частки зазначеного вище будинку належать третій особі - [PERSON], якому було залишено поштову адресу зазначеної частки будівлі: вул.Криничанська, 17, в м.Вільногірську Дніпропетровської області. Згідно із звітом про оцінку майна від 26 лютого 2018 року, дійсна вартість спірного житла на дату проведеної його оцінки, складає 235 050 гривень. Оскільки під час укладання зазначеного вище договору купівлі-продажу спірної будівлі, нею придбано у власність 10/23 частки житлового будинку, право власності на які також і були зареєстрованими за нею, на цей час не може зареєструвати своє право власності на будинок № 17-а по вул.Криничанській в м.Вільногірську Дніпропетровської області, незважаючи на те, що це один і той же об'єкт нерухомості, що належить їй. Так, 15 лютого 2018 р. їй було відмовлено у здійсненні державної реєстрації прав та їх обтяжень у зв'язку з тим, що подані нею на реєстрацію документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Крім того, якщо право власності на нерухоме майно, у відповідності до вимог ст.331 ЦК України, підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У відповідності до положень ст.365 ЦК України, безхазяйною є річ, яка не має власника, або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Оскільки державна реєстрація права власності на нерухоме майно здійснюється в тому числі і органами місцевого самоврядування, які і виконують ці функції від імені держави Україна, а у певних випадках, право на майно може перейти у власність територіальної громади, вважає, що відповідачем у її випадку, має бути саме виконавчий комітет [PERSON] міської ради, як орган, що виконує від імені держави функції щодо реєстрації майнових прав та надає з цього приводу інші, передбачені законом, адміністративні послуги, та має право надати заяву про взяття на облік безхазяйної нерухомої речі, право власності на яке не зареєстроване у встановленому законом порядку. Розрахунок суми судових витрат дорівнює 2800,50 гривень та складається з оплати судового збору в розмірі 2350,50 грн. та витрат на професійну правничу допомогу адвоката у складанні позовної заяви в сумі 450 грн. На підставі ст. 316, 319, 321, 331, 335, 379, 382, 386, 391 ЦК України просить визнати за нею в цілому право власності на житловий будинок А-1, загальною площею 55,3 кв. метри, житловою площею 19,3 кв. метри, розташованому на земельній ділянці площею 402 кв. метри (по фактичному користуванню) за № 17-а по вул.Криничанській в м.Вільногірську Дніпропетровської області разом із господарськими будівлями, які складаються згідно даних технічного паспорту на індивідуальний (садибний) житловий будинок, складеного КП «БТІ м. Вільногірська» станом на 25 січня 2018 р. з: сіней а-1; прибудови а'-І; сараю В-1; гаражу Г-1; оглядової ями о/я; альтанки Е; огорожі № 1,4, 5; водопроводу № 2; воріт з хвірткою № 3; мощення І. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, посилаючись на вищевказані обставини. Пояснила, що в звязку з тим, що вона має право спільної часткової власності на будинок, не може зареєструвати місце проживання чоловіка та сина. З питання реєстрації права приватної власності на належну їй частину будинку зверталася до державного реєстратора, однак у цьому їй було відмовлено, бо вона має тільки право часткової власності, тому звернулася до суду. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради Дніпропетровської області [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, мотивуючи тим, що поділ майна, яке перебуває у спільній частковій власності в натурі, можливий за домовленістю між співвласниками за відповідним договором, і лише у разі недосягнення згоди, можливо вирішення спору між ними судом. Оскільки це питання між співвласниками у встановленому законом порядку не вирішувалося, у задоволенні позову просить відмовити. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню по наступним підставам. Так, в судовому засіданні встановлено, що підтверджується матеріалами справи, що позивачка [PERSON] є власником 10/23 ідеальних часток житлового будинку № 17 по вул.Криничанській в м. Вільногірську Дніпропетровської області загальною площею 39,8 кв.м, житловою площею 18,0 кв.м, підсобною площею 8,1 кв.м із господарськими будівлями, які розташовані на присадибній земельній ділянці мірою 870,0 кв. метри, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 06 серпня 2003 р., посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Дніпропетровської області та зареєстрованого в реєстрі за № 1046 (а.с. 6-7) та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, КП «БТІ м. Вільногірська» в книзі № 23 за № 56 від 26.03.2004 року (а.с.8), копію технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок, за замовленням [PERSON], станом на 25.01.2018 р., виданого КП «БТІ м. Вільногірська» (а.с.10), копією інформаційної довідки, виданої 01.02.2018 р. КП «БТІ м. Вільногірська». Факт відмови позивачці у державній реєстрації права власності на належну їй частину будинку, підтверджується копією рішення про відмову у державній реєстрації прав та обтяжень № 39698220 від 15.02.2018 року, що винесено державним реєстратором прав на нерухоме майно Пятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, згідно якої [PERSON] відмовлено в державній реєстрації на житловий будинок, що розташований по вул.Криничанська, будинок 17, м.Вільногірська, та як подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують (а.с.16). Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст. 12, ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними і допустимими. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно до ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до вимог ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно до положень ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до положень ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до вимог ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ч.ч. 1-4 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно ч.ч. 1, 2 ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з аналізу вказаних норм, законом визначено певний порядок припинення права спільної часткової власності та набуття права власності на це майно його співвласниками. Зокрема, відповідно до ст.367 ЦК України, поділ майна в натурі, що перебуває у спільній частковій власності, можливий шляхом укладення між співвласниками відповідного договору, який укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, що є підставою для припинення права спільної часткової власності та набуття права приватної власності кожним із співвласників на належну їм частину будинку. Випадки припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду визначені ст.365 ЦК України, цей перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] та третя особа [PERSON] мають на праві спільної часткової власності житловий будинок, розташований по вул.Криничанській, 17, м.Вільногірськ Дніпропетровської області, де позивачці належить 10/23 ідеальних частин житлового будинку, а третій особі - [PERSON]- 13/23 ідеальних часток цього ж будинку, однак договір про поділ цього майна в натурі між співвласниками не укладався, питання про припинення права спільної часткової власності позивачкою не ставиться, тому підстави для визнання за позивачкою права приватної власності на належну їй частину будинку, з підстав, зазначених у позові (ст.ст. 316, 319, 321, 331, 335, 379, 382, 386, 391 ЦК України), в межах заявлених позовних вимог відсутні, а у задоволенні позову слід відмовити. Також, суд звертає увагу, що рішення виконкому [PERSON] міської ради №18/0/7-18 від 10.01.2018 р. «Про присвоєння поштової адреси об'єкту нерухомого майна - частині житлового будинку, розташованого по вул. Криничанська, 17, м.Вільногірськ Дніпропетровської області», винесене за заявою [PERSON] (а.с. 9), не містить вказівки, якій саме частині житлового будинку - належній позивачці [PERSON] чи третій особі [PERSON], присвоєно окрему поштову адресу, тому дане рішення суд не приймає у якості допустимого доказу на підтвердження зазначеного позивачкою факту реєстрації належної їй частини будинку за окремою адресою. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, понесені позивачкою судові витрати, слід покласти на неї. На підставі ст.ст. 16, 182, 210, 321, 386, 391, 364, 365, 367 ЦК України та

Outcome: dismissed