Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила припинити право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], визнавши за [PERSON] особисту приватну власність на вказану квартиру. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилалась на те, що 07.06.2013 року між нею та [PERSON] укладено шлюб. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського округу [PERSON], запис у реєстрі № 1266, була придбана квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Купівля квартири була здійснена за 203\~300 грн. У звязку з тим, що [PERSON] є інвалідом другої групи з дитинства і на той час вона зі [PERSON] були у зареєстрованому шлюбі, то оформленням всіх необхідних документів займався саме він. Таким чином, [PERSON] був записаний покупцем вказаної квартири. [PERSON] вважає, що це майно є її особистою власністю, з наступних підстав: їй на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], запис у реєстрі № 1889, належала квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Після оформлення всіх необхідних документів та пошуку покупця і необхідного житла, [PERSON] було прийнято рішення про продаж вказаної квартири і купівлі іншої. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31.08.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського округу [PERSON], запис у реєстрі № 1224, квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] була продана. Продаж квартири було здійснено за 203\~745 грн., що на момент укладання цього договору складало еквівалент 25 500 доларів США. За виручені гроші, через тиждень було придбано вищевказану квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, продаж однієї квартири і купівля іншої квартири була здійснена у один час, на гроші, які [PERSON] належали від продажу її особистої власності, а саме квартири № 112, що знаходиться у будинку № 22 по вул. Чумаченка у м. Запоріжжі. Таким чином, квартиру за адресою: [ADDRESS] було придбано на гроші, отримані від продажу особистої власності [PERSON], тобто її особисті гроші. І тому придбана квартира є особистою власністю [PERSON] [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності на ? частину спільно набутого майна подружжя, в якому просив визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири № 89, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Парамонова, буд. № 4-б, яка набута спільно подружжям за час шлюбу. В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог [PERSON] посилався на те, що за час спільного проживання, а саме 07.09.2013 року [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири від 07.09.2013 року було придбано у спільну сумісну власність двокімнатну квартиру № 89, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Парамонова, буд. № 4-б. Відповідно до п. 2.1 вище вказаного договору купівля квартири здійснилася за суму 203\~300 грн. 00 коп. Частина з цієї суми на покупку спірної квартири була взята з попереднього продажу квартири, яка належала [PERSON] на праві приватної власності, а частина в розмірі 70 000 грн. була виплачена [PERSON] з його особистих заощаджень, які він отримав від своїх батьків на придбання житла для своєї сім'ї. Факт того, що батьки [PERSON] мали в наявності грошові кошти, які згодом вони передали йому на придбання спірної квартири, підтверджується договором продажу квартири його батьків від 14.07.2010 року та розпискою про отримання його батьком, [PERSON] грошових коштів у розмірі 36 000 доларів США. Твердження [PERSON] про те що спірна квартира була придбана за її особисті кошти також спростовується тим, що купівля спільної квартири була здійснена тільки через тиждень після продажу квартири, яка належала [PERSON] на праві приватної власності, а не в той же день, хоча реєструвався правочин у одного і того ж самого нотаріуса, [PERSON] Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON] [PERSON] була присутня при нотаріальному посвідчені правочину з купівлі квартири та була згодна з її оформленням на імя [PERSON], про що свідчить її особиста заява, яка засвідчена [PERSON]А, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 07.09.2013 року за реєстровим номером 1265 (п. 3.7. договору). Отже, враховуючи вищезазначені правові норми, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто спірна квартира була придбана для проживання родини без зазначень будь-яких застережень у договорі купівлі-продажу квартири від 07.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON]., зареєстрованого у реєстрі за № 1266, що свідчить про придбання даної квартири в інтересах всієї родини. У вказаній квартирі за рахунок спільних коштів було зроблено ремонт, що підвищило її вартість. На сьогоднішній день ринкова власність вище зазначеної квартири становить 432\~000 грн. 66 коп., що підтверджується висновком про вартість обєкту оцінки від 24.11.2017 року. [PERSON] та її представник в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала з підстав, зазначених в її позові, проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечували в повному обсязі. [PERSON] та його представник в судовому засіданні на задоволенні зустрічних позовних вимог наполягали з підстав, зазначених в його зустрічному позові, проти задоволення первісного позову [PERSON] заперечували в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. 20.07.2007 року [PERSON] придбала, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], запис у реєстрі № 1889[ADDRESS], розташовану за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. № 22. 14.07.2010 року [PERSON], відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], запис у реєстрі № 1759, та розписки, була продана квартира № 96, розташована за адресою: м. Кіровоград, вул. Кропивницького, буд. № 10 за 284 400 грн., що на момент укладання цього договору складало еквівалент 36 000 доларів США. 07.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. 31.08.2013 року [PERSON], відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського округу [PERSON], запис у реєстрі № 1224, була продана квартира № 112, розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. № 22 за 203\~745 грн., що на момент укладання цього договору складало еквівалент 25 500 доларів США. 07.09.2013 року, відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського округу [PERSON], запис у реєстрі № 1266, була придбана квартира № 89, розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Парамонова, буд. № 4-б, за 203\~300 грн., покупцем якої записано [PERSON] При вирішенні спору суд виходить з наступного. За правилом статті 60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63\~СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Пунктами 23-25 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до частини першої статті 70\~СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому, докази мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77,78 ЦПК України) і це є процесуальним обов'язком сторони, яка їх надає (ст. ст. 12, 81 ЦПК України). Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60\~СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] у своєму позові, з посиланням на норми ст.\~57\~Сімейного кодексу\~України зазначає, що квартира № 89, розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Парамонова, буд. № 4-б, оформлена на [PERSON] є її особистою власністю, оскільки була придбана за кошти, які належали їй особисто та були отримані нею від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири № 112, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. № 22. На підтвердження доводів [PERSON] було надано в якості доказів договори купівлі-продажу спірної квартири та квартири № 112, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. № 22. Цими доказами підтверджується, що квартира № 89, розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Парамонова, буд. № 4-б була придбана через сім днів після продажу квартири № 112, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. № 22, при цьому нотаріальне посвідчення обох договорів купівлі-продажу квартир відбувалось у приватного нотаріуса Запорізького міського округу [PERSON] за майже однакову суму спірна квартира була придбана за ціною на 445 гривень дешевше від вартості проданої квартири. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], кожен окремо, також надали пояснення, згідно з якими спірна квартира була придбана за кошти, які позивач отримала після продажу квартири, що належала їй на праві приватної власності. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. В свою чергу, [PERSON] було надано суду в якості доказів, що квартира є спільною власністю подружжя договір купівлі-продажу та розписку від 14.07.2010 року, продавцем за якими значиться [PERSON] Суд відхиляє ці доводи [PERSON], як і не приймає до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], з урахуванням того, що, по-перше, продаж квартири № 96, розташованої за адресою: м. Кіровоград, вул. Кропивницького, буд. № 10 був здійснений [PERSON] майже за три роки до укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON], по-друге, доказів переходу права власності на грошові кошти, набуті [PERSON] від продажу зазначеної квартири від [PERSON] до [PERSON], суду не надано, як не надано і доказів цільового використання цих коштів. Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з встановлених судом обставин справи, [PERSON] довела суду належними доказами належність їй на праві особистої приватної власності грошових коштів, за які було придбано спірну квартиру, тоді як, позиція [PERSON] у справі не підтверджується належними доказами, а отже є його припущеннями, а тому не можуть бути доказом обставин, зазначених [PERSON] в зустрічному позові. Отже, позов [PERSON] підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] слід стягнути понесені судові витрати з оплати судового збору в сумі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved