Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що вони з [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 03.08.2015 року. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , яка проживає з відповідачем. В 2014 році вона виїхала для працевлаштування та проживання в Київську область і на прохання [PERSON] залишила доньку проживати з ним та його батьками в с. Сніжки Буринського району. На даний час вона зареєструвала шлюб з іншим чоловіком, в якому народила сина. Також вона виявила бажання, щоб їхня з відповідачем донька проживала з нею, але останній не погодився. Вважала, що дитина повинна проживати з матір`ю, а тому просила визначити місце проживання малолітньої доньки саме з нею та зобов`язати відповідача повернути їй дитину. В судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлені вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позовній заяві, доповнивши, що вона поїхала шукати роботу в Київську область коли дитині було більше двох років. На той час в неї не було умов, щоб дитина поїхали з нею. Тепер вона має нову сім`ю, проживає в гуртожитку сімейного типу і наявні всі умови щоб дитина мешкала з нею. [PERSON] заявлених вимог не визнав та звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому вказав, що сімейні відносини між ним та позивачкою не склалися, остання забрала дитину і в 2014 році поїхала жити до своєї бабусі. На початку квітня 2015 року остання передзвонила його матері та повідомила, що [PERSON] поїхала влаштовувати своє життя до Київської області, залишивши дитину на неї. В той же день, він разом зі своє матір`ю приїхали та побачивши, що дитина хвора, забрали її до себе, де відразу почали лікування. Перед тим як забирати дитину вони повідомили орган опіки та піклування, заперечень від них не було. З того часу дитина проживає з ним та його батьками. Щоб належно піклуватися про неї він був змушений покинути роботу. Для дитини були створені всі необхідні умови для повноцінного проживання та навчання. [PERSON] майже не цікавилася її життям, а донька практично не згадує про неї. Просив визначити місце проживання дитини саме з ним. В судовому засіданні [PERSON] свої вимоги підтримав, додавши, що коли вони забирали дитину в бабусі, яка мешкала в Гадяцькому районі Полтавської області, [PERSON] жодних заперечень не мала. При цьому, за більш ніж три роки поки дитина живе з ним, вона приїздила раз на півроку. Останній раз вона була в серпні 2018 року і він жодним чином не перешкоджав їхньому спілкуванню. Вважав, що в інтересах дитини щоб вона залишилася проживати з ним. Свідок [PERSON] пояснила, що 08.08.2018 року вони разом із [PERSON] приїхали до відповідача, щоб забрати дитину, однак він дитину їм не віддав. Відповідач тоді пояснив, що дитину через декілька днів вони везуть на море для оздоровлення. Між ним та позивачкою тоді стався з цього приводу конфлікт. Свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] її онука, яка на початку квітня 2015 року поїхала на заробітки в м. Київ. В цей же день приїхав [PERSON] разом із своєю матір`ю. Коли дитина побачила батька, вона не захотіла залишатися з нею. Дійсно вона за станом здоров`я не могла доглядати за правнучкою. Підтвердила, що вона разом із [PERSON] та іншими родичами з їхньої сторони приїздили до дитини, їх нормально прийняли, з дитиною вони бачилися. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її дочкою і вона змушена була поїхати шукати роботу, залишивши дитину на бабусю. Особисто у неї також не було можливості доглядати за дитиною. Вважала, що було б краще, якби дитина проживала з матір`ю. Свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] це її син. Діти після одруження проживали у них. Однак з невідомих причин, після того як невістка погостювала у своєї матері, у травні 2013 року вона переїхала проживати до неї. Через деякий час відносини між її сином та невісткою налагодилися і вони з дитиною поїхали проживати до бабусі невістки. Однак через декілька місяців син повернувся. Потім вони дізналися, що [PERSON] захворіла, і вони її забрали разом з матір`ю до себе, де поклали в лікарню. В грудні 2014 року невістка знову з дитиною виїхала до своєї бабусі. 07.04.2015 року вони приїхали разом із сином до [PERSON] та побачили, що дитина знову хвора, а її мати покинула її на бабусю, виїхавши до Київської області. Вони повідомили орган опіки та піклування Гадяцької РДА та забрали дитину до себе. При цьому вона особисто розмовляла з [PERSON] по телефону і та погодилася на це. Щоб належно піклуватися про дитину, син звільнився з роботи і весь час приділяє увагу тільки їй. [PERSON] , за період проживання дитини з ними, практично не цікавилася її життям, всього декілька разів приїздила щоб побачити дитину. Вважає за недоцільне віддавати дитину невістці так, як [PERSON] буде краще жити з батьком. Свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] знає з самого народження, її мати [PERSON] була ще молода і коли вона з`їздила у своє село, почалися проблеми. Вона стала менше приділяти уваги дитині і залишила її проживати разом з батьком. Знає, що [PERSON] говорила, що мама її не любить і вона хоче проживати разом з татом. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою батьків [PERSON] .. Після народження [PERSON] молода сім`я поїхала проживати на Полтавщину до баби. У квітня 2015 року [PERSON] забрали від [PERSON] бабусі у дуже запущеному стані по здоров`ю, її тривалий час лікували. Дитина вже ходить до школи і є дуже прихильною до свого батька. Малолітня [PERSON] , в присутності учасників судового засідання та психолога Гарбуз Л.В. , повідомила суду, що хоче проживати зі своїм батьком. Представник органу опіки та піклування Глобенко Д.А. вважала, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки в інтересах дитини залишити її проживати з батьком. Вислухавши пояснення сторін, думку представника органу опіки та піклування, покази свідків, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони з 10.09.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі який було розірвано 03.08.2015 року рішенням Буринського районного суду Сумської області (а.с.6,59). [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.61). З квітня 2015 року дитина проживає зі своїм батьком в с. Сніжки Буринського району Сумської області, де ходить в першого класу Сніжківського навчально-виховного комплексу. Мати дитини мешкає в смт. Глеваха Васильківського району Київської області, перебуває в повторному шлюбі, в якому народила сина [PERSON] , [INFO] (а.с.4,5,7,8,62,66). З актів соціального інспектування, акту обстеження умов проживання дитини, акту оцінки потреб сім`ї (а.с.69-77, 131,132) видно, що батько дитини створив належні умови для її повноцінного розвитку та виховання. Дитина має вроджені вади здоров`я, а тому потребує систематичного догляду та медичного лікування, що в повній мірі було забезпечено [PERSON] , що підтверджується відповідними медичними довідками (а.с.78-86) Сторони за місцем проживання характеризуються виключно позитивно (а.с.29,30,63-65). Між тим, у серпні 2018 року батьки дитини не досягли між собою згоди з ким з них буде проживати малолітня дитина, обоє звернулися до суду за захистом своїх прав. Вирішуючи даний спір суд зважає на таке. Відповідно до статті 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Частиною 1 стаття 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Із системного аналізу ст. 161 цього Кодексу слідує, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27.09.1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11.07. 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. В силу ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Буринської РДА, в інтересах дитини, останній вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з її батьком - [PERSON] (а.с.126-129). З довідки про обстеження психоемоційного стану дитини вбачається, що психологом відділу освіти Буринської РДА Гарбуз Л.В. було проведено бесіда з дитиною, в ході якої встановлено, що мати дитини не бере активної та системної участі у вихованні дитини, не приділяє належної уваги та любові. Дитина більше прихильна до батька, останній створює атмосферу доброзичливості, безпеки, підтримки та любові для неї(а.с.130). Таким чином судом встановлено, що дитина досить тривалий час проживає з зі своїм батьком [PERSON] , яким створено необхідні умови для її повноцінного, всебічного та гармонійного розвитку і остання є більш прихильною саме до нього. Доводи [PERSON] , що вона погодилася на проживання дитини з батьком тільки для того, щоб останнього не забрали на службу до Збройних сил України, жодного юридичного значення не мають для вищенаведених судом висновків. Враховуючи встановлені обставини справи, практику Європейського суду з прав людини, думку дитини, а також те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від її прав та інтересів на гармонійний розвиток та належне виховання, суд вважає, що дитина повинна залишитися проживати з батьком, визнавши саме там її місце проживання, у зв`язку з чим суд не знаходить підстав для задоволення позову [PERSON] , при цьому зустрічний позов [PERSON] підлягає повному задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню 704 грн. 80 коп. в рахунок компенсації понесених ним витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Outcome: approved