Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] . Нею як власником квартири було зареєстровано місце проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19 червня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач фактично проживає за адресою: [ADDRESS] зі своєю новою сім`єю. Добровільно знятись з місця реєстрації відповідач не бажає, чим порушує права позивача як власника квартири. Крім того, відповідач за місцем реєстрації не проживає вже з 31 грудня 2018 року. За вказаних обставин позивач просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням (квартирою), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 16.10.2020 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 03.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті. Судовий розгляд по даній справі неодноразово відкладався з поважних причин. В судове засідання 20.08.2021 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку. Позивач [PERSON] та її представник згідно з ордером адвокат Корнійчук С.А. попередньо подали через канцелярію суду спільну письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність, в заяві також зазначили, що позов підтримують та просять його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у випадку неявки відповідача не заперечують, а також просять залишити без розгляду заяву про допит свідків, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження позовних вимог. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судові засідання, а також в підготовче засідання, не з`являвся з невідомих суду причин, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації: [ADDRESS] , а також за останнім відомим місцем проживання: [ADDRESS] . Заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у запропонований судом строк до суду не подано. Крім того, інформація щодо розгляду справи міститься на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (веб-адреса сторінки http://vnr.vn.court.gov.ua). Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 20.08.2021 за відсутності сторін по справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши позицію представника позивача, викладену у письмовій заяві, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 і 11 Конвенції» та є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що позивачу по справі [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору дарування частки квартири від 30.03.2017, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Нідзельською І.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 543 (а.с. 57-59); копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.04.2011, посвідченого державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори Копаничуком Я.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1-296 (а.с. 76). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак фактично не проживає за вказаною адресою з 31 грудня 2018 року, що підтверджується копіями актів, затверджених директором ТОВ «ЖЕК «Агрономічне» від 01.02.2019 та 04.04.2019 (а.с. 61, 62); копіями довідок № 949 та № 2176, виданих ТОВ «ЖЕК «Агрономічне» (а.с. 63, 66); копією акту обстеження фактичного місця проживання від 19.02.2019, погодженого сільським головою с. Агрономічне, Вінницького району Вінницької області (а.с. 65); довідкою № 894, виданою Агрономічною сільською радою Вінницького району Вінницької області 15.12.2020 (а.с. 67). З копії довідки № 944, виданої ТОВ «ЖЕК «Агрономічне» 03.04.2019, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] також проживає [PERSON] , [INFO] , який є сином позивача, проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні (а.с. 64). Інших зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] матеріалами справи не встановлено. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року (справа № 209/2642/18). Судом установлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, на підставі чого позивач зареєструвала місце проживання відповідача, однак рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19.06.2019 даний шлюб був розірваний. Рішення набуло законної сили 25.07.2019 (а.с. 5-6). Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме: від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи неодноразові неявки в судові засідання відповідача, який обізнаний, що в провадженні Вінницького районного суду Вінницької області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (квартирою), неподання відповідачем відзиву на позов, відсутність будь-яких заяв чи клопотань від нього, суд дійшов висновку, що відповідач не оспорює позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, оскільки [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] більше трьох років у вказаній квартирі не проживає та не бере участі її утриманні, комунальні послуги не сплачує, проте добровільно знятися з реєстрації не бажає, власник у зв`язку з цим не може реалізувати в повному обсязі своє право приватної власності на квартиру, тому є доцільним в судовому порядку позбавити [PERSON] права користування жилим приміщенням, а саме: належною [PERSON] на праві власності квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача судові витрати, понесені на сплату судового збору, в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved