Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позов мотивований тим, що 29.04.1990 року між позивачем та відповідачем в відділі ЗАГС виконавчого комітету Вінницької міської ради зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. 05.12.1997 року подружжям набуто у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 42,8 кв.м, що підтверджується Біржовим контрактом №725 про купівлю-продаж нерухомості від 05.12.1997 року. Як вбачається з листа №05-00-010-13033 від 14.04.2015 року Департаменту архітектури, містобудування та кадастру Вінницької міської ради від 27.12.2002 року Вінницька міська рада своїм рішенням №194 «Про перейменування вулиць міста» вулицю «Чекістів» перейменувала на вулицю «Вячеслава Чорновола». Вказана квартира була зареєстрована в КП «Вінницьке міське БТІ» за відповідачем в реєстровій книзі №1128/19407, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням від 11.12.1997 року. Відповідно до звіту про оцінку майна №RS42-150519-015 від 19.05.2015 року ринкова вартість вищевказаної квартири станом на 19.05.2015 року становить 758 530,95 грн. Починаючи з 23.12.1997 року, позивач з відповідачем прописалися у вказану квартиру і з того часу проживають в ній, що підтверджується довідкою ТОВ «ЖЕО» від 08.04.2015 року. В 2005 році [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі - продажу набуто у власність легковий автомобіль марки «Daewoо Lanos», реєстраційний номер [NUMBER], оливкового кольору, за який вони сплатили кошти в сумі 40\~000 грн. 30.01.2009 року [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі-продажу придбано легковий автомобіль марки «Кіа Сегаto 1.6», 2006 року випуску, № кузова KNEFE227275371021, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], за який вони сплатили кошти в сумі 80\~700,00 грн. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначених автомобілів та квартири. Крім того, як вбачається з копії журналу карток транспортних засобів, які були зареєстровані за відповідачем за період з 01.01.2004 року по 17.02.2015 року, зазначені автомобілі зняті відповідачем з обліку для реалізації 14.03.2015 року, тобто вже після розірвання шлюбу. Жодної згоди на відчуження вказаних автомобілів позивач як співвласник не давала, тому вважає, що відповідач здійснив відчуження автомобілів на свій розсуд проти волі іншого з подружжя з метою не допустити поділу вказаних автомобілів. Дані обставини і стали підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою. 28.07.2015 року на адвокатський запит з управління Державтоінспекції у Вінницькій області надійшли копії реєстраційних карток на транспортні засоби, за якими легкові автомобілі марки «Кіа Сегаto», 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], та марки «Daewoo Lanos», 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], бежевого кольору, відчужені [PERSON] та зареєстровані за новими власниками. У звязку з цим 21.08.2015 року позивачем до суду подано заяву про збільшення позовних вимог, з врахуванням того, що вказані автомобілі були відчужені відповідачем без згоди другого співвласника. Відтак, позивач просить суд визнати за нею право власності на ? частину трикімнатної квартири [ADDRESS], житловою площею 42,8 кв. м. загальною 66,8 кв. м.; визнати за позивачем право власності на легковий автомобіль марки «Кіа Сегаto 1.6», 2006 року випуску, № кузова KNEFE227275371021, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER]; витребувати у [PERSON], [INFO], на користь позивача легковий автомобіль марки «Кіа Сегаto 1.6», 2006 року випуску, № кузова KNEFE227275371021, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представники вимоги позову не визнали та просили залишити їх без задоволення. Відповідач [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та просили в його задоволенні відмовити. При судовому розгляді в справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 29.04.1990 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] у відділі ЗАГС виконавчого комітету Вінницької міської ради зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. 05.12.1997 року [PERSON] в період шлюбу набуто у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 42,8 кв.м, загальною площею 66,8 кв.м, що підтверджується Біржовим контрактом №725 про купівлю-продаж нерухомості від 05.12.1997 року. Відповідно до листа №05-00-010-13033 від 14.04.2015 року Департаменту архітектури, містобудування та кадастру Вінницької міської ради від 27.12.2002 року рішенням Вінницької міської ради №194 «Про перейменування вулиць міста» вулицю «Чекістів» перейменовано на вулицю «Вячеслава Чорновола». Вказана квартира була зареєстрована в КП «Вінницьке міське БТІ» за [PERSON] в реєстровій книзі №1128/19407, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням від 11.12.1997 року. Відповідно до звіту про оцінку майна №RS42-150519-015 від 19.05.2015 року ринкова вартість вищевказаної квартири, станом на 19.05.2015 року становить 758 530,95 грн. Згідно з заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.02.2015 року в справі № 127/627/15-ц розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Рішення суду набрало законної сили 28.02.2015 року. Відповідно до відповіді на адвокатський запит УДАІ УМВС України у Вінницькій області від 02.06.2015 року за №7059 легковий автомобіль марки «Daewoо Lanos», реєстраційний номер [NUMBER], та легковий автомобіль марки «Кіа Сегаto 1.6», 2006 року випуску, № кузова KNEFE227275371021, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстровані за відповідачем 20.04.2005 року та 30.01.2009 року. Зазначені автомобілі зняті [PERSON] з обліку для реалізації 14.03.2015 року. Відповідно до відповіді на адвокатський запит УДАІ УМВС України у Вінницькій області від 28.07.2015 року за №9/8966 легковий автомобіль марки «Daewoо Lanos», реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований 17.03.2015 року за власником [PERSON], легковий автомобіль марки «Кіа Сегаto 1.6», 2006 року випуску, № кузова KNEFE227275371021, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований 14.03.2015 року за власником [PERSON]. В судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання про те, що в січні 2009 року він продав сімейній парі [PERSON] автомобіль «Кіа Сегаto 1.6», 2006 року випуску, за 10 тис. доларів США. За автомобіль зі свідком розрахувалась [PERSON], яка передала йому гроші в обумовленій сумі. Подружжя було в гарному настрої, було задоволеним придбанням автомобіля. Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень пункту 23 Постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Пунктом 24 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України судам рекомендовано при вирішенні судових спорів даної категорії враховувати, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Згідно з положеннями частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 статті 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно частини 4 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Заслухавши думку сторін та пояснення свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони в період з 29.04.1990 року по 17.02.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Сторонами за час шлюбу придбано у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 42,8 кв. м. В судовому засіданні доведено, що дана квартира є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а відповідач [PERSON] фактично не оспорював цю обставину, а тому заявлена вимога щодо визнання права власності на ? частину зазначеної квартири підлягає задоволенню у повному обсязі. Легковий автомобіль марки «Daewo Lanos», 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], та легковий автомобіль марки «Кіа Сегаto 1.6», 2006 року випуску, № кузова KNEFE227275371021, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстровані за відповідачем 20.04.2005 року та 30.01.2009 року відповідно. При розгляді справи позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] не заперечували той факт, що ці автомобілі придбані в період шлюбу. Відповідач [PERSON] дав пояснення про те, що автомобіль «Кіа Сегаto 1.6» придбано за кошти, які йому дав його покійний батько [PERSON], який отримав гроші 70 тис. доларів США від продажу 13.06.2008 р. квартири [ADDRESS]. Проте допустимих доказів про передачу [PERSON] грошей в сумі 10 тис. доларів США сину [PERSON] на купівлю автомобіля «Кіа Сегаto 1.6» відповідачем суду не подано. І навпаки, судом з показань свідка [PERSON] встановлено, що подружжя [PERSON] придбало автомобіль в січні 2009 р., через 7 місяців від продажу [PERSON] квартири [ADDRESS], і з показань цього ж свідка автомобіль перед продажем оглядали [PERSON] та [PERSON], вона ж передала продавцю авто [PERSON] гроші в сумі 10 тис. доларів США. Зазначені автомобілі зняті [PERSON] з обліку для реалізації 14.03.2015 року та нині їх новими власниками є [PERSON] син сторін та [PERSON] мати відповідача [PERSON] На час розгляду справи 30 листопада 2015 року право власності на спірне авто «Кіа Сегаto 1.6», 2006 року випуску, № кузова KNEFE227275371021, реєстраційний номер [NUMBER], перейшло до відповідача [PERSON], проте позивач не заявляла позовні вимоги про визнання недійсним договору про відчуження цього автомобіля або застосування наслідків нікчемності вказаного правочину. У п. 30 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження, використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, в разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого, суд, в врахуванням позовних вимог, може врахувати вартість цього майна і збільшити пропорційно до вартості частки у цьому майні, яка б належала іншому з подружжя, його частку за рахунок іншого майна чи стягнути відповідну грошову компенсацію, але лише за передбачених ч.ч.4,5 ст.71 України умов : обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Проте, про інше майно, за рахунок якого можливе збільшення частки позивача у спільному майні сторін, позивачем не зазначено, вимоги про грошову компенсацію вартості частки у спільному майні вона не заявляла, на таку компенсацію не погоджувалась, а відповідач [PERSON] відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не вніс, а відтак суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на автомобіль «Кіа Сегаto 1.6», 2006 року випуску, № кузова KNEFE227275371021, реєстраційний номер [NUMBER], та витребування цього автомобіля у відповідача [PERSON]. Суд зазначає, що позивач не позбавлена можливості захистити своє право власності на спірний автомобіль, якщо вважає, що її право порушене внаслідок укладення відповідачем [PERSON] договору про відчуження автомобіля, шляхом предявлення позову про визнання цього правочину недійсним чи застосування наслідків нікчемного правочину. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до положень статті 88 ЦПК України. Пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (1/3 частина) з розміру сплаченого судового збору 1827 грн. підлягає відшкодуванню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 609 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial