Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Лисичанського міського суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та нарахованої компенсації. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що 10 липня 2016 року вона була звільнена, на підставі наказу № 350К від 13.07.2016 року. Після звільнення їй не виплатили в повному обсязі нараховану заробітну плату, у зв'язку з чим вона звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу. Наказом Лисичанського міського суду Луганської області від 06.10.2016 р. стягнуто на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 13379,66 грн.. 03.05.2017 року посадовими особами відділу державної виконавчої служби винесена постанова про закінчення виконання провадження, але середній заробіток за час затримки розрахунку їй не виплачений. Крім того, не виплачена нарахована компенсація індексу інфляції, зростання цін та споживчі товари в сумі 104,98 коп. Згідно з довідкою від середній заробіток складає 140,83 грн.. Вважає дії відповідача незаконними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки підприємство, організація, установа згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В наслідок виплати заробітної плати позивач сильно страждала, нервувала, не могла вільно розпоряджатися своєю власністю, відвідувати культурно-масові заходи, та не могла купувати продукти першої необхідності, тобто відповідач завдав їй моральної шкоди. Таку вартісну оцінку розміру моральної шкоди зазначає виходячи з ступеня моральних страждань та негативних наслідків, які наступили в наслідок систематичної невиплати заробітної плати майже рік. На підставі викладеного просила суд стягнути з відповідача, на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 11.07.2016р. по момент винесення рішення по справі виходячи з середнього заробітку 140,83 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари в сумі 104,98 грн. Позивачем була подана заява про зменшення позовних вимог, згідно з якою вона просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11 липня 2016 року до 25 липня 2017 року, виходячи з середнього заробітку 140,83 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала суду письмову заяву в якій просила розглядати справу без її участі. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в судове засідання не з'явився, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв'язку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно з трудовою книжкою серії [NUMBER], заповненою 30.08.1982 року, на підставі наказу № 350 К від 13.07.2016 року, [PERSON], [INFO], звільнена за ст. 38 КЗпП України. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем та 13.07.2016 року звільнена. Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19.10.73), Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З матеріалів справи вбачається, що згідно з довідкою № 24/730 від 20.06.2017року, виданою ПАТ «Лисичанськвугілля» заборгованість із заробітної плати станом на 15.03.2017 р. відсутня. Згідно з судовим наказом № 2-н/415/130/16 від 06.10.2016 р., наданого Лисичанським міським судом Луганської області стягнуто з ПАТ «Лисичанськвугілля» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати в розмірі 13379,66 грн. Згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження ВП № 52868999 від 03.05.2017 р., виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 2-н/8415/130/16, виданого 10.11.2016р. Лисичанським міським судом Луганської області закінчено, у зв'язку з повним виконанням рішення суду. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно з довідкою № 24/730 від 20.06.2017 року, виданою ПАТ «Лисичанськвугілля» кількість робочих днів у травні 2016 року - 19 днів, у червні 2016 - 20 днів, всього нараховано 5210,57 грн. відповідно середньоденний заробіток позивача становить 140,83 грн. Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку по заробітній платі за період з 11.07.2016 року по 25.07.2017 року, тобто за 261робочих дня (з 11.07.2016 року по 25.07.2017 рік було 261 робочих дня) становить 36756 грн. 63 коп. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, підлягають у задоволенню, а саме у розмірі 36756 (тридцять шість тисяч сімсот п'ятдесят шість) грн. 63 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжним дорученням № 0.0.796814021.1 від 30.06.2017 року про сплату судового збору в сумі 640,00 грн. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 640,00 грн.

Outcome: approved