Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог [PERSON] про припинення спільної часткової власності на господарські будівлі та споруди. Свої вимоги мотивує тим, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 листопада 1997 року, після смерті її батька [PERSON], є власницею 1/2 частини житлового будинку № 29 (новий номер 31) по вул.Буркут у м.Рахові з прилеглими до нього надвірними спорудами «Б» - сарай, «В» - вбиральня, «Г» - гараж, «Д» - сарай, № 1\~ворота, № 2\~огорожа, та на підставі державного акта про право власності на землю серії І-ЗК\~034839, виданого Рахівською міською радою народних депутатів 11 грудня 1998 року\~єдиною власницею земельної ділянки площею 0,077 га , що розташована в м.Рахівпо вул.. Буркут 29 (31). Земельна ділянка приватизована нею за волею та за життя її матері [PERSON], яка на день приватизації земельної ділянки була власницею 1/2 частини цього ж будинковолодіння та користувачем земельної ділянки в межах діючого на той час земельного законодавства. Відповідач став власником 1/2 будинковолодіння на підставі даруванням йому її матірю 29.10.2004 року виключно своєї частки будинковолодіння. Жодної цивільно-правової угоди, щодо належної їй в цілому земельної ділянки, на якій знаходиться будинковолодіння ніколи і ніким не укладалося. Відповідно до ч.1 ст.377 ЦКУ у звязку з набуттям відповідачем 29.10.2004 року права асності на 1/2 частину будинковолодіння до нього перейшло право користування на земельну ділянку, на якій воно розміщено, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землекористувача. Між нею та сімєю Кенісбергер родинні чи добросусідські відносини не склалися. Мати відповідача із співмешканцем фактично зайняли весь будинок, господарські будівлі та земельну ділянку, оскільки проживають за вказаною адресою, не допускають її до будинку, так як вона проживає у м. Ужгороді. Однак її житлові умови у м. Ужгороді, з врахуванням площі будинку 29.2 м.кв., не дозволяють проживати у цьому будинку двом сімям , тобто її з чоловіком та сину з дружиною. Вирішити питання щодо компенсації їй частки будинковолодіння, що належить їй або викупу нею частини будинку, що належить відповідачу протягом десятка років не вдалося. Оскільки вона змушена йти проживати м.Рахів в належну їй ? частину будинку, то має намір виплатити відповідачу [PERSON] ? чатину гаража, який належить їм на праві спільної часткової власності по ? частині кожному, а також розташований на передній частині будинковолодіння на її земельній ділянці. Спільне використання гаража є неможливим, тому що такий призначений для утримання тільки одного автомобіля та є неподільним. Відповідач гаражем не користується, а користується ним мати відповідача та її співмешканець, які не допускають її до гаража. Вартість цього гаража згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи, проведеної в межах розгляду справи за її позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою складає 18966.14 гривень, а відповідно ? частини становить 9483.07 гривень. З врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить припинити право власності відповідача на ? частину гаража, що розташований в м.Рахів по вул.. Буркут, 31(29) та визнати за нею право власності в цілому на будівлю гаража в цілому та сплатити відповідачу з депозитного рахунку суду 9483.07 гривень в якості компенсації вартості ? частини гаража. Також стягнути з відповідача на її користь 7811 гривень 60 копійок сплачених нею витрат за проведення будівельно-технічної експертизи та сплачений нею судовий збір. Представник відповідача подав до суду письмове заперечення проти позову, у якому зазначив, що інших документів, крім свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Закарпатської області 18 листопада 1997 року, зареєстрованого в реєстрі №1770 та Державного акта на право приватної власності на землю І-ЗК №034839, виданого 11 грудня 1998 року Рахівською міською радою на імя [PERSON], які б носили привілейоване право позивачки на визнання за нею права власності в цілій частині на нерухоме майно, яке є спільною частковою власність двох співвласників, нею не надано. Всі інші доводи, на які посилається [PERSON], являються голослівними, нічим не доведеними та підтвердженими доводами. Посилання позивачки на те, що підставою для припинення права власності відповідача на 1/2 частину нерухомого майна - гаража, являються обставини, за якихвона має намір переселитися на постійне місце проживання в [INFO], являється одноосібною власницею земельної ділянки, а відповідач не користується гаражем, нічим не підтверджується та являється лише припущенням. Представник відповідача зазначає, що доказом того, що дані доводи є неправдивими являються посилання самої позивачки на те, що з врахуванням її віку та значної відстані між Ужгородом та Раховом, проживати у Рахові без автомобіля вона не зможе. Крім того, представник відповідача зазначає, що позовні вимоги позивачки не підлягають до задоволення, так як з Договору дарування, укладеного між Дарувателем, [PERSON], та його законним представником відповідача [PERSON] Романовичем, [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Закарпатської області 29 жовтня 2004 року за реєстраційним номером 7571, являється власником ? частини житлового будинку за №31 , розташованого по вулиці Буркут у місті Рахові, Закарпатської області. Житловий будинок, частка якого являлася предметом Договору, має загальну площу в цілому - 78,32 квадратних метрів, житлову - 43,89 квадратних метрів.До будинку прилягають надвірні споруди: Б-сарай, В-вбиральня, Г-гараж,Д- сарай, №1-ворота, №2-огорожа. Відповідно до ст..120 Земельного Кодексу України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. За таких обставин, твердження позивачки про те, що вона, являється власницею в цілій частині земельної ділянки, має право на гараж в цілій частині через припинення часткового права відповідача на це майно, не може бути безумовною підставою для задоволення цивільного позову. Також зазначає, що власником даного майна відповідач [PERSON] являється з 29 жовтня 2004 року, а в житловому будинку проживає фактично з дня свого народження. А позивачка [PERSON] в ? частині ввказаного будинку, що належить їй на праві спільної часткової власності, не проживає вже із 90-их років минулого століття, що підтверджується копією Договору дарування житлового будинку в місті Ужгороді, в якому зазначено місце її реєстрації: [ADDRESS]. Разом із тим, сімя відповідача володіє легковим автомобілем, який вже тривалий час розмішуєтеся в спірному гаражі, що не оспорюється самою позивачкою. Разом з тим , представник відповідача вказує, що фактичне позбавлення права власності відповідача на ? частину нерухомого майна, завдасть істотної шкоди його інтересам та інтересам членів його сімї, які постійно проживають за даною адресою, використовуючи на постійній основі належні їм частки надвірних прибудов та господарських споруд, в тому числі гаража для паркування та зберігання легкового автомобіля. Тому просить в задоволенні позову відмовити у звязку з його недоведеністю. Позивачка і її представник в судовому засіданні позов підтримали повністю посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини. Позивачка додатково пояснила, що на даний час вона має намір переїхати на постійне проживання в м. Рахів і використовувати гараж за призначенням, оскільки через неприязні відносини з відповідачем побоюється, що автомобіль може бути ним пошкоджений. Викладені в письмовому заперечення доводи відповідача вважає неправдивими, оскількі , на її думку, автомобіля він не має, а гараж використовує для зберігання дров. З врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить позов задоволити. Відповідач, його представник та третя особа в судове засідання не зявилися, хоч про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивачки і її представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] являються співвласниками з надвірними спорудами, що розташований в м.Рахів по вул..Буркут , 29 (31), Закарпатської області України. Позивачка [PERSON] має у власності ? частини\~\~ житлового будинку, що розташований в м.Рахів по вул..Буркут , 29 (31), на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 18 листопада 1997 року нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Закарпатської області, який має загальну площу\~\~78,32 м 2, жилу площу - 43,89 м2, з надвірними спорудами: Б-сарай, В- вбиральня, Г- гараж, Д- сарай,\~\~№1\~- ворота,\~№2\~ огорожа ( Т.1, а.с.7). Відповідач [PERSON] являється власником 1/2 частини\~\~цього житлового будинку на підставі договору\~\~дарування, укладеного між [PERSON], як Даруватилем, та [PERSON] як законним представником [PERSON] та Обдарованою, посвідченим нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Закарпатської області 29 жовтня 2004 року. Згідно даного договору\~\~Даруватель подарувала, а Обдарований в особі свого представника прийняв у дар 1/2 частину\~\~житлового будинку, який має ту ж саму площу 78,32 м3, жилу площу - 43,89 м2 з надвірними спорудами: Б (1) -сарай,\~\~В (2)- вбиральня, Г (3) - гараж, Д (4) - сарай,\~\~№1\~(5) - ворота,\~№2\~(6) огорожа ( Т.1, а.с.8). \~ Відповідно до Державного акту\~\~на право приватної власності на землю серії І-ЗК №034839 від 11 грудня 1998 року позивачка [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 0,077 га, розташованої в м.Рахів по вул..Буркут, 29 (31), з цільовим призначенням для обслуговування\~\~житлового будинку, господарських споруд і будівель ( Т.2, а.с.30 ). На даній земельній ділянці розташована 1/2 частина житлового будинку, належного на праві спільної часткової власності [PERSON] та 1/2 частина надвірних споруд, яким являються: Б-сарай, В- вбиральня, Г- гараж, Д- сарай,\~\~№1\~- ворота,\~№2\~- огорожа. Правовий режим спільної часткової власності визначається\~главою 26 ЦК України\~з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Згідно зі\~ст. 356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначення часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже кожен із співвласників володіє не часткою майна у натурі, а часткою у праві власності на спільне майно у цілому. Статтею 357 ЦК України\~передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Відповідно до положень\~ст.358 ЦК України право\~спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Згідно\~ст. 364 ЦК України\~співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Частиною першою\~статті 365 ЦК України\~передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 від 15.05.05.2013 року висловив правову позицію, згідно з якої для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України\~за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. \~Також, і під час розгляду іншої справи № 6-68цс14 02.07.2014 року Верховний Суд України роз'яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Тобто з постанови Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п.1-3 ч. 1\~ст.365 ЦК України, яка обов'язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п.4 ч.1 цієї статті. Згідно до ст.ст. 10 , 11 , 60 , 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданих відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Позивачкою ж, заявляючи і підтримуючи позов про припинення спільної часткової власності на будівлю гаража відповідача, якому належить половина гаража, та визнання права власності на будівлю гаража в цілому, належними і допустимими доказами не доведено, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. При цьому позивачем не спростовано доводи відповідача про те, що він проживаючи у спільному дворогосподарсті має в користуванні автомобіль і використовує гараж за цільовим призначенням. З урахуванням викладеного, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку із його недоведеністю.

Outcome: dismissed