Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до Бериславського районного суду Херсонської області з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку укладеного на біржі дійсним. В обґрунтування позову посилається на те, що 17.04.1997 року на Херсонській товарній біржі «Ізумруд» між нею та [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу та зареєстрований у Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю №1294. Відповідно до умов договору вона придбала у [PERSON] домоволодіння по [ADDRESS], Херсонської області, яке складається із житлового будинку - літ. А (стіни-ракушняк, обкладені цеглою. Житлова площа - 39,7 кв.м.), гаражу з підвалом - літ. В, сараїв - літ. Б, Г, туалету - літ. Д, надвірних споруд №1-4, та сплатила йому до підписання цього договору 22400 гривень. Згідно умов зазначеного договору покупець набуває право власності на домоволодіння з моменту підписання цього договору та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. 09.09.1997 року вона зареєструвала своє право власності на нерухоме майно у Херсонському БТІ. На даний час в неї виникла необхідність розпорядитися даним будинком. Однак, з'ясувалось, що посвідчити будь-який правочин щодо цього домоволодіння, вона не може, так як даний договір купівлі-продажу підлягає нотаріальному посвідченню, що є перешкодою для її права розпоряджатись своїм майном. Просить визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, укладений 17.04.1997 року між нею та [PERSON], зареєстрований Херсонською товарною біржою «Ізумруд», зареєстрованим в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №1294 від 17.04.1997 року, за яким [PERSON] продав, а вона купила домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та складається із житлового будинку - літ. А (стіни-ракушняк, обкладені цеглою. Житлова площа - 39,7 кв.м.), гаражу з підвалом - літ. В, сараїв - літ. Б, Г, туалету - літ. Д, надвірних споруд №1-4, дійсним. Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, до суду надали заяву про розгляд справи зі їх відсутності, та просили задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд визнав за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання сторін, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, за змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа вільно, на власний розсуд, обирає способи участі у справі. При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 17.04.1997 року на Херсонській товарній біржі «Ізумруд» між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) був укладений договір купівлі-продажу та зареєстрований у Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю №1294 без наступного нотаріального посвідчення договору, відповідно до п. 10 цього договору (а.с. 4). Те, що зазначений житловий будинок дійсно належав [PERSON], підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-9). Після укладення зазначеного договору сторони повністю виконали всі його умови. Факт передачі покупної ціни продавцем від покупця, підтверджується пунктом 3 умов зазначеного договору №1294, зареєстрованого у Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, відповідно до якого продавцем отримана сума за відчужуване домоволодіння. З копії свідоцтва про укладення шлюбу, вбачається, що позивач змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.6). 23.03.2002 року [PERSON] підставі рішення сесії Кіровської сільської ради народних депутатів від 11 січня 2002 року за №209, було видано Державний акт на право приватної власності на землю, для індивідуального житлового будівництва, за адресою: [ADDRESS] (а.с.5), тобто вищезазначене домоволодіння знаходиться на приватній власності позивача. Згідно ст.227 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року (у редакції, що діяла на момент укладення договору) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Разом з тим, згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № 1957 XII від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі-продажу в 1997 році, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року N56 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за N 31/1056 (далі - Правила державної реєстрації), які діяли на момент укладення договору та його державної реєстрації, визначено, що державну реєстрацію об'єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (додаток N 1), за рахунок коштів власників нерухомого майна. Згідно п. 6 додатка № 1 до вказаних Правил державної реєстрації одним із видів правовстановлюючих документів, поряд із договорами купівлі-продажу, засвідченими приватними та державними нотаріусами, визнано також договори купівлі-продажу, укладені на біржі. Тобто, фактично нормативні акти розглядали такі договори як правовстановлюючі документи окремо від аналогічних договорів, засвідчених нотаріусами. Відповідно до порядку проведення державної реєстрації, передбаченого п. 2.2. Правил державної реєстрації, заявник подає до бюро технічної інвентаризації два примірники правовстановлюючого документу (оригінал та копію), а відповідальний працівник бюро технічної інвентаризації вивчає законність та повноту документів і на підставі їх робить відповідний запис в реєстрову книгу. Договір купівлі-продажу №1294, укладений на Херсонській товарній біржі «Ізумруд», зареєстрований 09.09.1997 року в Херсонському БТІ, що підтверджується відміткою на цьому договорі та свідчить про визнання його як такого, що є законним та відповідає чинному законодавству України. Разом з тим, слід зазначити, що згідно п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.09.1994 року № 18/5 також було передбачено, що право власності на жилий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним із таких документів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни або договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі. Тобто, законодавець визнавав договори купівлі-продажу, укладені на біржі без нотаріального посвідчення, як окремий вид правовстановлюючого документу на нерухомість, поряд із аналогічними нотаріально посвідченими договорами. Наявність таких положень чинного на момент укладення договору купівлі-продажу законодавства дозволяв визнавати як правовстановлюючі документи на об'єкт нерухомого майна, вільно реєструвати договори, укладені на біржі та нотаріально не посвідчені, як працівникам бюро технічної інвентаризації під час реєстрації прав власності, так і нотаріусам при укладанні правочинів щодо нерухомості, придбаної за такими договорами. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.09 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Як випливає із вищевикладеного, сторони домовились про всі істотні умови договору купівлі-продажу, здійснили фактичні дії по передачі предмета договору, його оплаті, виконанні платежі до бюджету, не дотримавши лише умови щодо нотаріального посвідчення такого договору з огляду на наявність колізійних норм у чинному на момент вчинення правочину законодавстві. За таких обставин, суд приходить до висновку, про необхідність захисту прав позивача шляхом задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved