Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Лисичанського міського суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна придбаного в шлюбі, в якому зазначила, що з відповідачем [PERSON] вони перебували у шлюбі з 17.01.1997 року, від якого мають неповнолітню доньку, [PERSON], [INFO]. За рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 28.09.2010 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Під час перебування у шлюбі ними був придбаний приватний будинок за адресою: [ADDRESS]. Згідно з договором купівлі-продажу № авв 5543393 від 13.08.1999 року, будинок був оформлений на відповідача. В цьому будинку поселилась і прописалась її мати, [PERSON], [INFO]. Між нею та відповідачем була домовленість продати цей будинок її матері і 12.09.2002 року вона віддала їм гроші в сумі 1550 доларів США, що на той час відповідало ринковій вартості будинку. Також [PERSON] погасила комунальні заборгованості за цим будинком в сумі 7500 грн. Оформлення договору купівлі-продажу будинку вирішили не робити, так як після її смерті в майбутньому будинок залишився б їхньому подружжю. Але в даний час її мати, [PERSON],непрацююча пенсіонерка, іншого житла не має. Від спільних знайомих вона дізналась, що відповідач хоче вигнати її мати на вулицю. Так як довести факт продажу будинку не можливо, тому вона вимушена звертатись до суду з даним позивом про розподіл майна. Просила суд виділити їй 2/3 долі домоволодіння, розташованого в [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, до суду надала письмову заяву, у якій зазначила, що її інтереси у суді буде представляти її представник за довіреністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] зменшила позивні вимоги, просила виділити у власність [PERSON] ? частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. На зменшених позовних вимогах наполягала. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти зменшених позовних вимог не заперечував. Вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до п. 25 Пленуму Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.09.2010 року, шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 17 січня 1997 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області за відповідним актовим записом № 42, було розірвано (а.с.8). Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 06 жовтня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції, [INFO] народилась [PERSON], батьком якої записаний [PERSON], матір'ю - [PERSON] (а.с. 7). Згідно з договором купівлі-продажу від 13.08.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського територіального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 782, [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 12) та, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майна № 1720819 від 14.10.2003 року, зареєстрував у Лисичанському КП «Бюро технічної інвентаризації» 14.10.2003 року за номером запису 5536 в книзі 24 (а.с. 13). Виходячи з вищевикладеного, [PERSON] та [PERSON] є подружжям з 17 січня 1997 року. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.09.2010 року, шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 17 січня 1997 року, було розірвано. Однак, спірне нерухоме майно було придбано у 1999 році. Отже, сторонами, вперіод шлюбу, було набуто у власність нерухоме майно, яке відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя, та виходячи з принципу рівності часток у спільному майні подружжя, суд вважає можливим позов задовольнити та визнати за позивачем право власності на ? частину домоволодіння. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна придбаного в шлюбі підлягає задоволенню.

Outcome: approved