Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитно-заставний договір №IFUOA 516000289 від 18.07.2008р., припинення дії договору внаслідок розірвання, повернення виплачених нею коштів та визнання довіреності виданої 06.04.2011 року недійсною, мотивуючи позовні вимоги тим, що 18.07.2008р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитно-заставний договір №IFUOA 516000289 про надання кредиту в загальній сумі 58805.42 грн. з метою придбання автомобіля (54 010грн.), з поверненням кредиту до 17.07.2015р. Підписання зазначеного договору стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги з боку ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», а саме: не було повідомлено письмово споживача про умови надання кредиту, її права та обов'язки (ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»); не надано час для ознайомлення з умовами договору та отримання правової допомоги щодо його змісту. До листопада 2009 року позивач своєчасно виконувала умови договору по сплаті платежів, однак із-за пошкодження автомобіля та проведення за кошти позивача ремонту ТЗ, а також недостатності коштів на платежі (пішла на пенсію), при цьому що в кінці 2010 року позивач проходила курс лікування, банк відмовився відстрочити сплату заборгованості, яка утворилася, при чому почав вимагати негайної сплати збільшеної суми кредиту. В порушення законодавства відповідач зняв 5940 грн. з пенсійної картки без згоди позивача, незважаючи на внесення нею по 3000грн. два місяці підряд боргу. 06.04.2011 року банком було вилучено заставний автомобіль в порушення п.13.3.1 договору та ст.25,27,30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів», шляхом тиску та погроз примусили позивача видати довіреність . Вимоги банку про стягнення нарахованої заборгованості є безпідставні. 28.09.2015 року позивач уточнила вимогу в частині повернення їй всіх сплачених позивачем відповідачу коштів, визначивши суму - 87998.32 грн. Позивач просила позов задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві та наданих в судових засіданнях поясненнях. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог, вказавши на те, що банк дотримався вимог при укладенні кредитно-заставного договору, позичальник отримала автомобіль, щодо звернення стягнення на заставний автомобіля в рахунок боргу, то є рішення суду від 21.06.2011 року, яке набрало законної сили та не оскаржувалось позивачем, автомобіль продано з дозволу та доручення позивача за посвідченою довіреністю. Просив також окрім того, застосувати строк позовної давності щодо оскарження договору від 18.07.2008 року, а в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.07.2008р. між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитно-заставний договір №IFUOA 516000289 про надання кредиту в загальній сумі 58805.42 грн. з метою придбання автомобіля (54 010грн. вартість ТЗ та інші перші платежі: страхування, реєстрація, винагорода, поліс), з виплатою 20.04% річних, з поверненням кредиту до 17.07.2015р. (а.с.6-12). Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (застосовується судом в редакції на час укладення договору 18.08.2008р.) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі визначені дані (ч.2) та не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту, при цьому не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій (ч.3), а частина 4 вказує на те, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Оскільки позивача ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від позивача, а не відповідача, і, як уже зазначалось, умови Договору є чіткими та зрозумілими. Підписуючи договір позичальник погоджувався з цими умовами. Обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту та інше, не є саме істотною умовою договору кредитування, а звичайним обов'язком повідомлення споживачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Попри це, вимоги ч.1-4 даної статті Закону частково не дотримано відповідачем, а саме: не повідомлено письмово споживача про умови надання кредиту, її права та обов'язки. Однак, протягом 7-ми років з часу укладення договору [PERSON] умови даного договору не оскаржувала до суду, хоча мала право оскаржити одразу після укладення договору ті умови, які на її думку порушують права споживача. При цьому, як слідує з ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відкликанням згоди. Згоду на укладення кредитно-заставного договору позивач не відкликала. Дослідивши умови договору на відповідність вищевказаним нормам, встановлено, що в договорі що оспорюється (п.17) обумовлено загальний розмір кредиту, мета кредиту, дата видачі і погашення, відсотки та інші умови, а п.17.7 передбачено щомісячний платіж в розмірі 1504.6 грн. для погашення тіла кредиту, винагороди та процентів за користування ним. При цьому, сукупну (загальну) вартість кредиту (з нарахованими в сукупності з іншими платежами) для споживача, остання отримала від кредитора при укладанні спірного договору, графік, з якого вбачається повне врахування вартості кредиту, укладався сторонами (а.с.16). Але підтвердження щодо письмового повідомлення про умови кредитування перед укладенням договору, відповідач не надав до справи, вказавши на надану ними усну таку інформацію споживачу. Позивач вказала також додатково в поясненнях та запереченні на відзив банку, і на те, що договір застави автомобіля не посвідчений нотаріально за вимогами ст..13 Закону України «Про заставу», а тому дії банку при вилученні автомобіля за недійсним договором є протиправними (зміна підстав позову після початку розгляду справи по суті). Не зважаючи на встановлену судом обставину про відсутність письмового повідомлення про умови кредитування, відсутність нотаріального посвідчення кредитно-заставного договору, вимога позивача в частині визнання недійсним кредитно-заставного договору №IFUOA 516000289 від 18.07.2008р. не підлягає до задоволення, виходячи з такого. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Відповідач по справі - ПАТ «КБ «Приватбанк» вказав на заявлену вимогу позивача в частині оскарження договору поза межами строку позовної давності (строк позовної давності - до 18.07.2011р.), а позов подано 15.05.2015р.. Щодо застосування відповідачем строків позовної давності щодо звернення позивача до суду з позовом в частині недійсності договору від 18.07.2008р., то відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово підставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Позивач не клопотала про поновлення строків, з обґрунтуванням поважності безперервності пропущення таких, не подавала заяву щодо поновлення строків, при цьому переписка з кредитором щодо умов договору та його виконання велася позичальником ще з 2010 року, окрім того в 2011 році виконання даного договору було предметом судового розгляду, про що буде зазначатися нижче. А тому, вимога позивача в частині недійсності договору від 18.07.2008р., не підлягає до задоволення. Після укладення договору, позивач прийнявши такі договірні відносини, своєчасно почала виконувати його умови щодо погашення щомісячних платежів. Як вказала суду позивач, вона вносила платежі кредитору до листопада 2009 року, однак із-за пошкодження автомобіля та проведення за кошти позивача ремонту заставного ТЗ, а також недостатності коштів на платежі (в зв'язку з виходом на пенсію), при цьому що в кінці 2010 року позивач ще і проходила курс лікування, [PERSON] не мала змоги, з її пояснень, вносити своєчасно платежі, а банк відмовився відстрочити сплату заборгованості, яка утворилася, при чому почав вимагати негайної сплати збільшеної суми кредиту (а.с.18-29). Позивач також зазначила суду, що в порушення законодавства відповідач зняв 5940 грн. з пенсійної картки без згоди позивача, незважаючи на внесення нею по 3000грн. два місяці підряд боргу. Дані доводи позивача стосуються самого виконання договору №IFUOA 516000289 від 18.07.2008р., та не є предметом розгляду щодо визнання його недійсним. В провадженні Івано-Франківського міського суду знаходиться цивільна справа № 344/9734/14ц, провадження 32/344/409/15 за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором №IFUOA 516000289 від 18.07.2008р., а доводи щодо виконання чи неналежного виконання умов договору при врахуванні наявної заборгованості чи відсутності такої, є предметом дослідження іншої справи. 06.04.2011 року, як пояснила суду позивач, банком було вилучено заставний автомобіль в порушення на її думку п.13.3.1 договору та ст.25,27,30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів», шляхом тиску та погроз банк примусив позивача видати довіреність від 06.04.2011 року, що оскаржується. Як слідує з матеріалів справи, 06.04.2011 року [PERSON] довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за №129, уповноважила ПАТ КБ «ПриватБанк» бути її представником при вирішенні питань, пов'язаних з відчуженням (продажем або обміном), користуватися заставним автомобілем, укласти в т.ч. договори купівлі-продажу вказаного автомобіля, визначаючи ціну та інші умови, одержати грошові суми, які мають бути направлені на погашення заборгованості за кредитними договорами, та користуватися іншими правами визначеними цією довіреністю (а.с.13). Оспорюючи дану довіреність позивач пояснила, що з 31.10 по 13.11.2010р. вона проходила курс лікування, відбулося погіршення стану її здоров'я та смерть її матері - 19.03.2011 року (а.с.14-15,79), що впливало на її стресовий стан та нерозуміння дій щодо посвідчення довіреності 06.04.2011р., а представники банку в свою чергу ображали позивача, погрожували їй, знімали без її згоди кошти з іншої карточки. Щодо цього, то вплив лікарських препаратів на усвідомлення дій особи визначається тільки за наслідками експертизи (оскільки суд не володіє спеціальними знаннями), таке право позивачу розяснено судом, однак нею не заявлено відповідного клопотання на експертизу. Щодо погроз зі сторони кредитора, то позивачем також не доведено дані обставини, в жодні правоохоронні органи про заявлення погроз щодо неї вона не заявляла, а щодо стягнення коштів з інших карток позивача, то таке право сторони передбачили в п.4.6 кредитно-заставного договору. Окрім того, Верховний Суд України в узагальненні «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив що до односторонніх правочинів можна віднести в т.ч. видачу та скасування довіреності. Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах). Так, за ст..1003-1004 цього ж кодексу у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. Повірений зобов'язаний (за ст..1006 ЦК України): 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Отже, повірений, діючи від імені довірителя, отримавши належне за виконанням доручення, тобто кошти, зобов'язаний був розпорядитися ними так як зазначено в довіреності. Саме так і розпорядився банк, отримавши за Актом прийому автомобіля від позичальника (а.с.17), в подальшому відчуживши автомобіль за повноваженнями наданими довіреністю та спрямувавши кошти на погашення боргу позивача (таке погашення вбачається з матеріалів іншої цивільної справи № 344/9734/14ц, провадження 32/344/409/15, оглянутої в судовому засіданні). А тому, доводи позивача про недійсність довіреності від 06.04.2011 року, не є доведеними суду. Окрім того як слідує з матеріалів справи, заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 21.06.2011 року було задоволено частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави (а.с.47-48), звернуто стягнення на даний автомобіль та відмовлено в частині визначення шляху продажу, вчинення інших дій в органах ДАІ. В судових засіданнях позивач підтвердила, що дане рішення нею не оскаржувалось. Не заслуговують на увагу суду і доводи позивача про невідповідність в цілому умов кредитно-заставного договору з підстав найнижчої на той час пропозиції банку по першому внеску, на підтвердження чого нею долучено зразки договорів інших банків (а.с.60-71). Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договору та довіреності, не підлягає до задоволення і вимога про повернення всіх сплачених позивачем відповідачу коштів, на підставі оспорюваного кредитно-заставного договору в розмірі - 87998.32 грн. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими, та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст..203, 204, 215, 627, 628, 629, 638, 1000-1006, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed