Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд пред`явивши позов до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що 22 січня 2002 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Богородчанського районного управління юстиції вона зареєструвала шлюб з відповідачем. В шлюбі у них народилося двоє дітей - дочки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2010 року шлюб між ними розірвано, а рішенням цього ж суду від 20 листопада 2012 року відповідача позбавлено батьківських прав щодо малолітніх дітей. До укладення шлюбу з відповідачем, 31 серпня 2001 року вона була зареєстрована як підприємець. За рахунок коштів її батьків [PERSON] та [PERSON] , які були зароблені ними в Російській Федерації, для здійснення підприємницької діяльності було побудовано магазин-кафе в с. Росільна Богородчанського району Івано-Франківської області. Рішенням сесії Росільнянської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 13 квітня 2001 року їй було надано дозвіл на обстеження та вибір земельної ділянки для будівництва цього магазину-кафе, а рішенням виконкому Росільнянської сільської ради від 06 листопада 2001 року № 59, їй, як підприємцю, було дано дозвіл на відкриття торгової точки в с. Росільна Богородчанського району Івано-Франківської області. Актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта від 15 листопада 2001 року встановлено, що комісії пред`явлено закінчений будівництвом магазин-кафе, який був прийнятий в експлуатацію. Право приватної власності на вищезазначене кафе-магазин, згідно свідоцтва про право власності, яке видане на підставі рішення виконкому Росільнянської сільської ради від 11 червня 2002 року, було оформлено після реєстрації шлюбу. Земельну ділянку площею 0,0100 га, на якій знаходиться магазин-кафе, нею придбано у Росільнянської сільської ради відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 24 лютого 2003 року за 770,00 грн. також після укладення шлюбу, за рахунок коштів її батьків, оскільки відповідач не працював, а всі зароблені кошти від підприємницької діяльності вона витрачала на дітей. Після розірвання шлюбу в 2013 році вона народила дитину [PERSON] , [INFO] , і на даний час в неї на утриманні троє неповнолітніх дітей, тому вона вирішила продати магазин-кафе та земельну ділянку, на якій він розташований. Оскільки право власності на нерухоме майно зареєстровано під час шлюбу, для оформлення договору купівлі-продажу потрібна згода колишнього чоловіка. Зважаючи на те, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання спільних дітей в розмірі 117985,00 грн., уникає спілкування з нею, його родичі відмовились надати номер його контактного телефону, в неї є всі підстави вважати, що він добровільно не визнає факт того, що спірне майно є її особистою власністю, і не оформить відповідну заяву в нотаріуса, тому змушена звернутись до суду. Просить визнати за нею право особистої приватної власності на кафе-магазин загальною площею 42 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та на земельну ділянку для розміщення та обслуговування магазину загальною площею 0,0100 га, кадастровий номер 2620488201:01:004:0061, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а також стягнути судові витрати з відповідача. Ухвалою від 10 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 05 березня 2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач та її представник адвокат Широких Ю.В. не з`явилися, подали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять позов задовольнити. Не заперечують щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомив, відзив у встановлений судом строк не подав, заяв чи клопотань з приводу розгляду даної справи від нього не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280-283 ЦПК України. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази у справі, які подані у розпорядження суду, у їх сукупності та взаємозв`язку, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 січня 2002 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Богородчанського районного управління юстиції позивач зареєструвала шлюб з відповідачем, актовий запис № 2, та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». В шлюбі у сторін народилося двоє дітей - дочки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2010 року шлюб між [PERSON]. та [PERSON] розірвано. Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2012 року відповідача позбавлено батьківських прав щодо малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 10-13,33). Згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії [NUMBER] позивач з 31 серпня 2001 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем (а.с. 14). Рішенням сесії Росільнянської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 13 квітня 2001 року підприємцю [PERSON] було надано дозвіл на обстеження та вибір земельної ділянки для будівництва магазину-кафе загальної площі 100 кв.м. за рахунок земель державної власності, не наданих у власність, користування, угіддя-пасовище, по [ADDRESS] (а.с.16). Відповідно до акту обстеження та вибору земельної ділянки, передбаченої під розміщення торговельного павільйону (магазину-кафе) підприємця [PERSON] від 18 липня 2001 року, земельна ділянка площею 100 кв.м. придатна для розміщення торговельного павільйону (магазину-кафе) розміром 7,6 х 6,5 м. (а.с.18). Рішенням виконкому Росільнянської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 06 листопада 2001 року № 59 підприємцю [PERSON] надано дозвіл на відкриття торгової точки в с. Росільна в горішній частині села (а.с. 17). Державна технічна комісія, призначена виконкомом Росільнянської сільської ради, в акті про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію від 15 листопада 2001 року встановила, що комісії пред`явлений закінчений будівництвом магазин-кафе, збудований згідно з дозволом на виконання будівельно-монтажних робіт, виданий рішенням Росільнянської сільської ради від 13 квітня 2001 року. Рішенням комісії магазин-кафе по [ADDRESS] прийнято в експлуатацію (а.с. 30). Згідно свідоцтва про право власності на кафе-магазин від 03 липня 2002 року, яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Росільнянської сільської ради від 11 червня 2002 року № 35, в цілому кафе-магазин, який розташований в [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності. Право власності на кафе-магазин зареєстровано в Івано-Франківському ОБТІ в цілому за [PERSON] , запис в реєстровій книзі № 1 за реєстровим № 23 від 03 липня 2002 року (а.с.31). Відповідно до договору купівлі - продажу земельної ділянки від 24 лютого 2003 року [PERSON] купила в Росільнянської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , загальною площею 100 кв.м., вартістю 770 грн., для розміщення та обслуговування магазину. Договір посвідчено приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №Д-662, а також зареєстровано в журналі реєстрації Богородчанського районного відділу земельних ресурсів № 61 від 26 червня 2003 року (а.с. 32). Батьками позивача [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого відділом РАЦС Богородчанського райвиконкому Івано-Франківської області 03 червня 1983 року (а.с.15). Відповідно до даних митних декларацій матір`ю позивача [PERSON] ввезено до України: 30 червня 2000 року - 3700 доларів США та 3400 рублів, 04 липня 2001 року - 1500 доларів США та 6600 рублів, 28 серпня 2001 року - 9700 доларів США та 3200 рублів (а.с. 19-21). Згідно даних митної декларації батьком позивача [PERSON] ввезено до України 04 липня 2001 року 1500 доларів США (а.с.22). В період з вересня по листопад 2001 року були придбані будівельні матеріали, що підтверджується копіями чеків, накладних та квитанцій (а.с.23-29). Згідно довідки - розрахунку Богородчанського районного відділу державної виконавчої служби від 19 листопада 2019 року № 236 загальна сума заборгованості по виконавчому листу № 2-334, виданого 01 квітня 2010 року Богородчанським районним судом по стягненню аліментних платежів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] та дочки [PERSON] , [INFO] становить [NUMBER] грн. (а.с.35-36). Згідно ст.ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В статті 16 Цивільного кодексу України вказано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Судом встановлено, що правовідносини (набуття майна та укладення сторонами шлюбу) виникли до 01 січня 2004 року, тому застосуванню підлягають норми Кодексу про шлюб та сім`ю України. Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення містить і ст.60 Сімейного кодексу України, чинна на момент розірвання шлюбу сторін. Відповідно до частини 1 статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Такі ж положення закріплені у ст. 57 Сімейного кодексу України. Судом встановлено та підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, що кафе-магазин по [ADDRESS] був закінчений будівництвом та прийнятий в експлуатацію 15 листопада 2001 року, тобто до реєстрації шлюбу сторонами, яка відбулася 22 січня 2002 року. Земельна ділянка, на якій розміщено спірне нерухоме майно, була виділена позивачу для будівництва на ній магазину - кафе для здійснення підприємницької діяльності також до укладення шлюбу - 13 квітня 2001 року, і вона була придбана позивачем для розміщення та обслуговування існуючого магазину-кафе шляхом укладення 24 лютого 2003 року договору купівлі-продажу земельної ділянки. Отже, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та встановлених обставин справи дозволяє дійти висновку про підставність позовних вимог [PERSON] щодо визнання її особистою приватною власністю кафе - магазину, оскільки це майно набуте нею до шлюбу. Суд, вирішуючи питання щодо земельної ділянки, керується вимогами ст. 120 ЗК України, згідно якої у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Судові витрати, понесені позивачем, слід стягнути з відповідача у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного, ст.ст. 22, 24 КпШС України, ст.ст. 57,60 СК України, ст. 120 ЗК України,

Outcome: approved