Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) «Авентус Україна» про визнання недійсним договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем 12.08.2019 року було украдено договір позики, відповідно до умов якого, вона отримала грошові кошти в розмірі 7000 грн. за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Зазначає, що вказаний договір укладений в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про електронну комерцію», оскільки відповідач не надав повну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, умов кредитування тощо. Вважає, що її було введено в оману щодо істотних умов договору, зокрема щодо відсоткової ставки за користування кредитом та не було повідомлено про непомірно велику відсоткову ставку у випадку порушення зобов`язання, також було порушено принцип рівності сторін, оскільки, їй фактично запропонували укласти договір лише на умовах відомих відповідачу. Також вказує, що не підписувала оспорюваний договір, а тому такий не може бути прирівняний до договору, укладеного в письмовій формі, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Просить суд, на підставі вимог ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, визнати недійсним укладений між сторонами договір позики від 12.08.2019 року. У відзиві на позовну заяву, відповідач заперечує проти задоволення позову у повному обсязі, оскільки, вважає позовні вимоги необґрунтованими, завідомо безпідставними та такими, що мають очевидно штучний характер. Вказує, що 12.08.2019 року між сторонами був укладений договір №1162067 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту, згідно якого [PERSON] отримала кошти в розмірі 7000 грн., які були перераховані на її банківську картку. Разом з тим, вказує, що для отримання кредиту, необхідною умовою є ознайомлення з умовами кредитного договору, що розміщенні на сайті фінансової установи, а тому доводи позивача про необізнаність є безпідставними. Також, зазначає, що при укладені кредитного договору були дотримані вимоги чинного законодавства щодо форми, змісту такого договору, а підписання кредитного договору електронним підписом є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора, а тому вважається прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Відтак, підстав для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору немає. Ухвалою суду від 20 січня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб. Позивач до судового засідання подала заяву про розгляд справи без її участі. Просила суд позов задовольнити. Відповідач у встановлений ухвалі строк подав відзив на позовну заяву, в якій просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення. Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу (далі- ЦК) України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що 12.08.2019 року між ТзОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір №1162067 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту у формі електронного документу, за умовами якого позивачу надано кредит у розмірі 7000 грн. (а.с. 26-27). Згідно з п.п. 1.2, 1.3 цього договору кредит надається строком на 30 днів, а за користування кредитом клієнт сплачує товариству 624,15 % річних від суми кредиту з розрахунку 1,71 % на добу (а.с. 26). Із матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір позики від 12.08.2019 року та графік платежів до договору підписані позивачем електронним підписом та одноразовим ідентифікатором (а. с. 26-27). Обґрунтовуючи позов, [PERSON] , як на правові підстави заявлених позовних вимог посилалася, зокрема на ст. 229, 230 ЦК України, ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо введення її в оману та не надання достовірної інформації про сукупну вартість кредиту. Однак, суд не погоджується з такими доводами позивача, з огляду на наступне. Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». До договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За змістом статті 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Судом встановлено, що грошові кошти надавалися позичальнику в кредит на тридцять днів і її було повідомлено про сплату 1,71 % на добу за користування кредитними коштами, позивач не надала доказів наявності умислу в діях відповідача щодо введення її в оману, а тому, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним з указаних підстав. Крім того, на обґрунтування заявленого позову, позивач зазначала і про порушення відповідачем при укладенні оспорюваного правочину Закону України «Про електронну комерцію», а саме відсутність підпису на договорі, що унеможливлює його прирівняння до договору, укладеного в письмовій формі. У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. У відповідності до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду № 127/33824/19 від 07.20.2020 року. Із матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому, [PERSON] через особистий кабінет на веб-сайті відповідача подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту шляхом натискання кнопки «погоджуюсь», після чого ТзОВ «Авентус Україна» надіслало позивачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який позивач і використала для підтвердження підписання кредитного договору (а.с. 26-27). У п. 7 кредитного договору «Реквізити та Підписи Сторін» зазначено електронний підпис фізичної особи [PERSON] (а.с. 27). За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, без отримання листа на адресу електронної пошти і смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, а тому суд вважає, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, цей правочин відповідно до ст.ст. 639, 640 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Отже, при укладенні оспорюваного позивачем правочину за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, суд не вбачає порушень вимог ст. ст.203 - 210, 215, 229, 230 Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про електронну комерцію», а тому приходить до висновку що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог.

Outcome: dismissed