Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

[PERSON] \~ звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визначення порядку володіння та користування квартирою [ADDRESS] , стягнення судових витрат, посилаючись на те, що рішенням\~ Івано-Франківського міського суду\~ 03.05.2017 року визнано за сторонами по 1/2 частині квартири [ADDRESS] . Дане рішення суду набрало законної сили 16.05.2017 року. 07.08.2017 року позивачка на адресу [PERSON] надіслала заяву якою просила відповідача укласти знею договір про порядок володіння та користування квартирою [ADDRESS] . Проте, з моменту отримання [PERSON] заяви від 07.08.2017 року, договір між позивачкою та [PERSON] про порядок володіння та користування квартирою так і не укладений. А тому, просить ухвалити рішення яким визначити наступний порядок володіння та користування квартирою [ADDRESS] : виділити позивачці в користування жилу кімнату в квартирі площею 11,3 кв.м, а відповідачу жилу кімнату в квартирі площею 16,9\~ кв.м, а коридор, кухню, ванну, туалет та балкон в даній квартирі залишити в спільному користуванні з відповідачем. Та стягнути\~ з відповідача понесені нею судові витрати в розмірі 705 гривень. Позивачка в судове засідання не зявилась, 02.08.2019 року подала до суду заяву, відповідно до якої просила позовні вимоги задоволити в повному обсязі, розгляд справи проводити без її участі (а.с.66). Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечив виходячи з наступного. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03.05.2017 року визнано особистою приватною власністю [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] та вбудоване господарське приміщення VI. Крім того, [PERSON] належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] , де вона і зареєстрована. Проте, як встановлено вищезазначеним рішенням суду, [PERSON] постійно проживає та працює в Італії з 1998 року, а з травня 2011 року зареєстрована та проживає в м. Римі, періодично приїжджає в Україну. [PERSON] не проживає та не користується спільною квартирою [ADDRESS] . При цьому, відповідачем не чиниться жодних перешкод [PERSON] у користуванні даною квартирою, та не заперечується в укладенні Договору про порядок користування квартирою. Однак, заявою від 07.08.2017 року [PERSON] запропонувала укласти з відповідачем Договір про порядок володіння та користування квартирою не надавши при цьому самого проекту договору чи його істотних умов та не вважає дану заяву як пропозицію укласти договір.\~ Протягом року [PERSON] перебувала за межами України та не запропонувала [PERSON] для розгляду жодних умов договору про порядок володіння та користування квартирою. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог, стягнути з позивачки судові витрати. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на користування квартирою, яка є спільною власністю. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування майном. А як зазначено в ст. 391 ЦК України, що саме власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03.05.2017 року визнано за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності та копією технічного паспорту(а.с.6-10, 15,16). Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст. 356 ЦК України). Одже, квартира [ADDRESS] є спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до п. 14 Постанови пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст. 104 ЖК України член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи, 07.08.2017 року позивачка звернулася з заявою до відповідача з пропозицією укласти договір про порядок володіння та користування двокімнатною квартирою [ADDRESS] , що підтверджується копіями рекомендованого листа, квитанцією та описом вкладення до цінного листа(а.с.11-14). Та 25.04.2019 року позивачка звернулася з заявою до відповідача з пропозицією про укладення договору міни належної їй 1/5 частки трикімнатної квартири [ADDRESS] на належну відповідачеві 1/2 частку двокімнатної квартири [ADDRESS] , з проведенням доплати зі сторони позивачки в сторону відповідача справедливої, розумної і ринкової грошової суми, оскільки вартість належної позивачці 1/5 частки трикімнатної квартири [ADDRESS] менша за вартість належної відповідачеві 1/2 частки двокімнатної квартири [ADDRESS] ,\~ що підтверджується копіями рекомендованого листа, квитанцією та описом вкладення до цінного листа(а.с.67-70). Ст. 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності, і відповідно за порушення права власності іншою особою, вона наділена правом звернутися до суду з вимогою про усунення чи заборону такого порушення. Відповідно до ч.ч. 2,5 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Вказаний позивачкою варіант порядку користування враховує баланс інтересів кожного зі співвласників. Встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту статей 319, 368 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному зі співвласників. Отже, оцінюючи зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги підлягають до повного задоволення, то з відповідача\~ також слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати в розмірі 704, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved