Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON] , третя особа: [PERSON] про поновлення на роботі. В обґрунтування позову зазначено, що вона працювала на підприємстві фізичної особи-підприємця [PERSON] , номер запису в ЄДРВФОП 20170170000000682, дата запису 15.09.2005 (далі - Відповідач), а саме в магазині продовольчих товарів, який знаходився за адресою - [ADDRESS] , на посаді продавця- консультанта з 20.08.2013 по 28.02.2020 відповідно до укладеного між нами трудового договору № 23001302491, який зареєстрований 21.08.2013 у Черкаському міському центрі занятості. Наказом №1 від 28.02.2020 її було звільнено з вказаної роботи 28.02.2020. У даному наказі підставу її звільнення сформульовано, як за згодою сторін з посилання на пункт 1 статті 36 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпПУ). Своє звільнення вважає незаконним з наступних причин. У двадцятих числах лютого 2020 року їй, від співробітників вказаного магазину стало відомо про те, що магазин, де вона працює, як підрозділ ФОП [PERSON] ліквідується. Уповноважена особа відповідача - [PERSON] (далі - Уповноважена особа) про порядок ліквідації зазначеного магазину, а також про порядок звільнення працюючого у ньому персоналу їй не надавав. З розмов з співробітниками їй стало відомо, що [PERSON] , односторонньо було прийнято рішення про її звільнення за згодою сторін трудового договору. 28.02.2020 в приміщення магазину [PERSON] їй було надано, для ознайомлення вище вказаний наказ, в якому вона звільнялась з роботи за згодою сторін. Після ознайомлення з його текстом нею було заявлено протест щодо такого формулювання підстав припинення з нею трудового договору тому що вона, як сторона трудових відносин, на це згоди не давала. Магазин продуктових товарів за адресою [ADDRESS] було ліквідовано в результаті реорганізації підприємницької діяльності відповідача, за його ініціативою. Таким чином позивач, як працівник даного підрозділу діяльності відповідача, мала бути звільнена з роботи за скороченням штату, пов`язаного з реорганізацією підприємства, шляхом розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженої особи, як це передбачено пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпПУ. Також, за умови звільнення позивача за скороченням штату підприємства, відповідно зі частиною 1 статті 492 КЗпПУ вона, як працівник, що вивільняється, мала бути про це попереджена персонально за два місяця, але такого попередження позивач не отримала. Вважає, що Відповідач грубо порушив норми законодавства про працю, а саме нехтуючи її правами, як сторони трудового договору, щодо підстав його розірвання, яке виразилось в односторонньому і безпідставному прийнятті рішення про розірвання трудового договору за згоди сторін. У ситуації, що слалася, різниця у підставах щодо розірвання трудового договору має різні правові наслідки. Звільнення її за згодою сторін суттєво погіршує її положення як безробітної. Не попередивши позивача про фактичне її звільнення через скорочення штату відповідач позбавив її можливості заздалегідь вибрати гідне місце роботи тим самим позбавивши позивача заробітної (доходу) на невизначений час. З метою отримання доказів протиправних дій відповідача, щодо її звільнення, 5 березня 2020 року йому було подано заяву, в якій позивач зокрема просила надати їй копії наказів про її прийняття на роботу та про її звільнення з неї. Але відповідач проігнорував її заяву і не надав необхідні документи у визначений законодавством строк. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність закону. На підставі вище викладеного, просить суд поновити її на роботі в підприємстві ФОП [PERSON] . Ухвалою суду від 07.04.2020 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. \~ \~ \~ \~28.04.2020 від представника відповідача адвоката Ульянова С.М. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що фізична особа-підприємець [PERSON] не припиняла підприємницької діяльності, а тому належним відповідачем є не [PERSON] , а ФОП [PERSON] .. Верховний суд неодноразово наголошував, що суди встановивши, що позов пред`явлено до неналежного кола відповідачів повинні відмовляти у задоволенні позову із зазначених підстав. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Враховуючи вищевикладене вважає, що позов не підлягає до задоволення в зв`язку із визначенням позивачем неналежного відповідача. Також зазначено, що 05 березня 2020 року [PERSON] звернулась з заявою про надання їй в п`ятнадцятиденний термін документів, а саме: довідки про її роботу в ФОП [PERSON] , довідки про розмір заробітної плати за січень, лютий 2020 року, копій наказів про прийняття та звільнення з роботи. Водночас з 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин (постанова Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СOVID-19» від 11.03.2020 р. № 211). В подальшому карантин продовжено до 24 квітня 2020 року, а 22 квітня 2020 року карантин продовжено до 11 травня 2020 року. Людина, її життя і здоров`я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ст. З Конституції України). До 12 березня 2020 року ФОП [PERSON] підготувати документи, яки просила [PERSON] , не встигла, з 12 березня 2020 року через введення карантину тимчасово припинила свою діяльність. Враховуючи вищевикладене, в зв`язку з введенням карантину по всій території України з 12 березня 2020 року та введенням обмежень щодо роботи громадян, надання вищевказаних документів [PERSON] нажаль не проведено. На підставі трудового договору від 20 серпня 2013 року, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] , позивача було прийнято на роботу на посаду продавця-консультанта з 20 серпня 2013 року на невизначений строк. 26 лютого 2020 року Позивач подала заяву на звільнення з роботи за згодою сторін. Згідно наказу ФОП [PERSON] № 1 від 28 лютого 2020 року [PERSON] було звільнено з посади продавця консультанта за згодою сторін, відповідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та проведено розрахунок та видана трудова книжка. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Позивач в позовній заяві посилається на незаконне з її погляду звільнення за угодою сторін і вказує, що її мали звільнити в зв`язку зі скороченням штатів, пов`язаного з реорганізацією підприємства, шляхом розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженої особи, згідно п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України. Але фізична особа-підприємець [PERSON] в період з січня 2020 року по сьогоднішній день ні скорочення штату, ні реорганізації не проводила. ФОП [PERSON] не припиняла свою господарську діяльність за виключенням на період карантину введеного Кабінетом Міністрів України. Статтею 43 Конституції України встановлено, що примусова праця заборонена. [PERSON] до дня підписання наказу про звільнення, тобто до 28 лютого 2020 року, не відізвала свою заяву про звільнення за угодою сторін, а тому її було звільнено відповідно до вимог чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] необхідно відмовити повністю. 29.04.2020 від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що відповідачем 27.04.2020 року був наданий відзив на її позовну заяву (далі - Відзив), який був направлений поштовою кореспонденцією (без повідомлення) на її адресу і отриманий нею 28.04.2018 року. У відзиві відповідачем викладенні заперечення щодо позивання до неналежного відповідача та її позовних вимог, а саме: відповідач вважає, що нею пред`явлено позов до неналежного відповідача, обгрунтовуючи це тим, що належним відповідачем, за цим позовом, має бути фізична особа - підприємець [PERSON] , а не [PERSON] . Відповідно до вимоги, передбаченої пунктом 6 частини 1 статті 24 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпПУ), трудовий договір укладається з фізичною особою. Таким чином нормами КЗпПУ не передбачено те, що стороною трудових відносин має бути саме фізична особа - підприємець. Виходячи з суті положень статті 50 Цивільного кодексу України (надалі - ЦКУ) фізична особа має право на здійснення підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 55 Господарського кодексу України фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність, віднесено до суб`єктів господарювання. Статтею 51 ЦКУ передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Таким чином, законодавство розмежовує трудові відносини, які виникають між фізичною особою - роботодавцем і фізичною особою, як найманим ним працівником від господарських відносин, які виникають при здійсненні фізичною особою підприємницької діяльності. Відповідно до наведеної законодавчої позиції 20.08.2013 року між нею, як працівником та [PERSON] , як фізичною особою, яка використовує найману працю, відповідно до вимог статей 24 і 24 1 КЗпПУ, було укладено трудовий договір (згідно форми затверджено наказом Міністерства праці і соціальної політики України від 08.06.2001 р. № 260), який був зареєстрований у Черкаському міському Центрі занятості 21.08.2013 року за № 23001302491. Виходячи з тексту вказаного трудового договору [PERSON] , яка є його стороною, визначена, як - фізична особа. Це вказує на наявність трудових відносин між нею та [PERSON] , як фізичною особою. Виходячи з вище викладеного вважає, що [PERSON] за її позовом є належним відповідачем. Точка зору Відповідача, яка вказана у відзиві з цього приводу, є неприйнятною. Також зазначила, що 05.03.2020 року вона звернулася до уповноваженої особи (представника) ФОП [PERSON] - [PERSON] з письмовою заявою в якій просила надати: довідку про її роботу на підприємстві ФОП [PERSON] в якій вказати: термін роботи та трудовий стаж, місце роботи (назва, адреса розташування), посаду (посади), яку (які) вона обіймала на підприємстві, спеціальність, кваліфікація; довідки встановленої форми про розмір її заробітної плати за січень, лютий 2020 року та копію наказів про прийняття її на роботу та про звільнення з неї. Строк надання вказаних документів нею було визначено у відповідності до положень частини 1 статті 20 Закону України «Про звернення громадян», а саме 15 днів. Таким чином відповідачем вказані документи мали бути надані до 20.03.2020 року включно. Але зазначені в заяві документи їй надані не були. Причиною ненадання вказаних вище документів відповідач вважає введення, згідно положень постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2» від 11.03.2020 року № 211 (надалі - Постанова №211) карантину на території України та пов`язані з цим обмеження щодо роботи громадян. Постановою №211 введено відповідні обмеження, але щодо певних видів діяльності підприємств та також визначені умови забезпечення санітарно- епідеміологічної безпеки працюючих робітників на підприємствах, які мають продовжувати свою діяльність. Таким чином положення Постанови № 221 не припиняють діяльності самих підприємств, а лише призупиняють ведення ними окремих видів діяльності які пов`язані чи можуть викликати скупчення людей. До вказаних обмежень не входить здійснення адміністративної діяльності підприємств та інших організацій. Призупинення діяльності самого підприємства є прерогативою їх власників або уповноважених ними органів чи осіб. Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань податковою адресою фізичної особи - підприємець [PERSON] є [ADDRESS] , де вона зареєстрована як фізична особа. За звичаєм усі документи, які стосуються підприємницьких і пов`язаних з ними трудових відносин мають знаходитись за вказаною адресою. Також за вказаною адресою зареєстрований [PERSON] , який є її уповноваженою особою (представником), і отримав від неї заяву про надання документів. У своїй заяві вона зазначала про надання вказаних у ній документів у зручний для відповідача спосіб. Відомо, що в умовах діючого карантину зручним способом надати їй документи є поштовий зв`язок, діяльність якого положення Постанови №211 не зупиняють. Також положення Постанови №211 не призупиняють виконання особами зобов`язань визначених законом. Таким чином відповідачем було проігноровано її звернення щодо ненадання їй документів. Враховуючи наведене вище вважає, що відповідач навмисно не надав їй запитувані документи з метою ускладнення процесу захисту її прав. У відзиві на позовну заяву відповідач вказує на те, що вона була прийнята на роботу на підставі трудового договору від 20.08.2013 року, укладеного між нею і ФОП [PERSON] на посаду продавця-консультанта з 20.08.2013 року на невизначений строк. З цього приводу вона має ще раз вказати на те, що трудовий договір від 20.08.2013 року нею було укладено не з ФОП [PERSON] , а з фізичною особою - [PERSON] . Відповідач вказує на те, що її звільнення відбулося на підставі поданої нею 26.02.2020 року заяви про її звільнення з роботи за згодою сторін. Звертає увагу на те, що вказана заява не має дати її написання, але має лише резолюцію Броварника [PERSON] від 26.02.2020 року. З цього приводу зазначає наступне. Приблизно у вересні 2019 року між колективом продавців, які працювали в продуктовому магазині за адресою [ADDRESS] , де здійснювали свою діяльність фізичні - особи підприємці [PERSON] та [PERSON] , виник конфлікт. З метою заміни продавців магазину [PERSON] , як роботодавцем частини продавців магазину і як уповноваженій особі - представником [PERSON] було прийнято рішення звільнити усіх продавців. У зв`язку з тим, що він не мав на це законних підстав, ним був застосований моральний тиск на продавців, у тому числі і на неї. Метою цього тиску на неї особисто було її звільнення з роботи за власним бажанням або за згодою сторін. Не витримавши морального тиску нею була написана така заява, але дату в ній вона навмисно не поставила. Вказану заяву вона залишила на робочому місці. Згодом конфлікт було улагоджено, а ось куди поділася написана нею заява без дати вона вже не питала. Зазначає, що нею не було підписано умову трудового договору від 20.08.2013 року № 23001302491 викладену в пункті 17, так як вона не згодна з її змістом і вважає його протиправним. Також на аркуші, на якому надруковано текст наказу №1 від 28.02.2020 року нею власноруч написано про те, що нею (як стороною відносин) не було надано згоди на припинення трудових відносин і те, що розірвання цих відносин відбувається за ініціативою роботодавця та пов`язане зі скороченням працівників. Далі відповідач підсумовуючі стверджує, що відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 36 КЗпПУ підставами припинення договору є угода сторін. Але, як вказано вище така угода відсутня. Також відповідач посилається на те, що нею до підписання наказу про її звільнення, тобто до 28.03.2020 року не було відкликано заяву про це, і тому її було звільнено. Вказує, що не можливо відкликати заяву про звільнення, яку вона не подавала. Таким чином заява написана нею про звільнення у вересні 2019 року і яку Відповідач вважає підставою для розірвання з нею трудового договору є недійсною відповідно до наведених вище обставин та наданих самим відповідачем письмових доказів. 30.04.2020 від представника відповідача адвоката Ульянова С.М. до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив в якому зазначено, що твердження викладені у відповіді на відзив є намаганням [PERSON] перекрутити факти на свою користь. Позивач стверджує, що укладала трудовий договір з [PERSON] , а не ФОП [PERSON] .. Але відповідно до трудового договору [PERSON] діє як фізична особа-підприємець про що зазначено під ідентифікаційним номером [PERSON] : «для фізичної особи-підприємця № 20170170000000682 від 16.04.1998 року свідоцтво про реєстрацію Фізичної особи- підприємця». Отже, належним відповідачем є фізична особа-підприємець [PERSON] . Також на підтвердження того, що ФОП [PERSON] не припиняла підприємницької діяльності надає копію детальної інформації із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців громадських формувань. Згідно детальної інформації в графі дата та номер запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності відсутні будь-які записи. Твердження [PERSON] , що її заява про звільнення за угодою сторін була написана ще в вересні 2019 року ні підтверджене жодним доказом. В своїй відповіді на відзив [PERSON] сама підтверджує, що написала заяву та навмисно не поставила дату. Тобто ще в лютому 2020 року [PERSON] навмисно не поставила дату на своїй заяві про звільнення так як в подальшому планувала стягнути з ФОП [PERSON] на свою користь кошти, що зараз і відбувається. Зазначає, що ФОП [PERSON] не припиняла свою господарську діяльність за виключенням на період карантину введеного Кабінетом Міністрів України. При звільненні [PERSON] , ФОП [PERSON] діяла у відповідності до чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] необхідно відмовити повністю. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснила, що її не попередили про звільнення у зв`язку з ліквідацією магазину. Заява про звільнення булла нею написана під тиском. Звернула увагу на відсутність дати написання заяви. Згоди на звільнення вона не надавала. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат Ульянов С.М. в судове засідання не з`явились. Про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник відповідача адвокат Ульянов С.М. надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та зазначилв, що заперечують проти задоволення позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: \~ \~ \~ \~Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що відповідно до трудового договору № 23001302491, позивача [PERSON] було прийнято на посаду продавця- консультанта з 20.08.2013. Відповідно дло заяви без дати [PERSON] звернулась до ФОП [PERSON] з проханням звільнити її за угодою сторін, відповідно до резолюціі від 26.02.2020 розрахунок бухгалтерією здійснювався з 28.02.2020. Згідно з Наказом №1 від 28.02.2020 ФОП [PERSON] позивача було звільнено з вказаної роботи 28.02.2020 з посиланням на п. 1 ст. 36 КЗпП України. Того ж дня позивача було ознайомлено із вказаним наказом та повернуто трудову книжку. Позивач не погодилась з виданим наказом та його формулювання про що зазначила у зазначеному наказі. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України). У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника. Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди є підстава припинення трудового договору та строк з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін). Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей. Отже, припинення трудового договору за угодою сторін відрізняється від розірвання такого договору з ініціативи працівника або адміністрації насамперед волевиявленням обох сторін та домовленістю про його припинення. Доводи позивача ґрунтуються на тому, що у заяві про звільнення з посади продавця- консультанта нею не зазначено дати її написання. Також у позовній заяві зазначено, що її мали звільнити в зв`язку зі скороченням штатів, пов`язаного з реорганізацією підприємства, шляхом розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженої особи, згідно з п.1 ч.1 ст. 40 КЗпПУ. Водночас доказів на підтвердження вказаних обставин позивач не надала, а представник відповідача категорично заперечував проти вказаного. Отже, з обставин справи слідує, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити її із займаної посади за угодою сторін. При цьому, зі змісту заяви, з резолюцією від 26.02.2020, яка міститься в матеріалах справи видно, що позивач власноручно написала заяву про звільнення її з посади за угодою сторін. Так, вказана заява містить підпис позивача, підставу для звільнення - угода сторін та дату резолюції - 26.02.2020. На підставі вказаної заяви було винесено спірний наказ про звільнення, тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору. Крім того, на час прийняття наказу про звільнення - 28.02.2020 позивач не виявила наміру анулювати домовленість щодо її звільнення з займаної посади за угодою сторін. Відповідно до\~п.1\~ч.1\~ст.\~40\~КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців громадських формувань ФОП [PERSON] не припиняла свою господарську діяльність. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Крім того, на час прийняття наказу про звільнення - 16.05.2019 позивач не виявила наміру анулювати таку домовленість. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову про поновлення на роботі не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позивачем не доведено її тверджень про відсутність у неї добровільного волевиявлення на звільнення за угодою сторін. В силу положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved