Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В позові зазначає, що з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.10.2006 р. З травня 2016 року їхнє фактичне проживання однією сімєю з відповідачем припинено. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею. Спільне життя у неї з відповідачем не склалося з причин відсутності взаємного порозуміння та поваги. Відповідач зловживає алкогольними напоями, внаслідок чого не проявляє сімейної турботи та ображає її. Внаслідок вказаного у них склалися різні погляди на життя та сімейні обовязки. Спільне господарство ними не ведеться. Вказує, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме її інтересам. Спору про поділ майна, що є їхньою спільною власністю немає. Під час розгляду справи позивачка в порядку ст. 31 ЦПК України збільшила позовні вимоги, про що 25.07.2016 р. подала відповідну заяву. Посилається на те, що з травня 2016 року, відколи вони з відповідачем припинили фактичне проживання однією сімєю, останній жодної участі в утриманні їхнього спільного сина не приймає, грошей на придбання продуктів харчування та одягу для нього не надає. Відповідач на даний час ніде не працює, регулярного доходу не має. На підставі збільшених позовних вимог позивачка просить розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON], залишивши їй прізвище «Кулчар», стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 22.06.2016 р. Позивачка в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримала повністю посилаючись на викладені в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог обставини і просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково. Позов в частині розірвання шлюбу визнає. Проти позовних вимог щодо стягнення з нього аліментів на користь позивачки на утримання їхнього сина категорично заперечує і просить відмовити у цій частині позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обовязків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 , ст. 25 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У пункті 10 постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р. розяснено, що передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Відповідно до ст. 112 СК України, під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що 05.10.2006 р. між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 645. Від даного шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], батьком в свідоцтві про народження якого значиться відповідач, а мати позивачка. Сторони втратили почуття поваги, довіри та любові один до одного. Про це свідчать ті обставини, що позивачка і відповідач сімейних стосунків не підтримують. Позивачка наполягає на розірванні шлюбу і не бажає з відповідачем спільно проживати, останній в судовому засіданні позов у частині розірвання шлюбу визнав. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що цей шлюб існує лише формально і подальше його збереження суперечить інтересам позивачки. Суд вживав заходи для збереження сімї, однак наданий сторонам строк для примирення позитивного результату не дав. Малолітній син сторін проживає з позивачкою та перебуває на її вихованні. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини надавати не бажає та відповідно до пояснень сторін постійного місця роботи не має. Враховуючи наведене, суд вважає, що є підстави для застосування до відповідача примусового порядку стягнення аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд враховує майновий стан сторін, працездатний вік відповідача, відсутність у нього постійного місця праці, де заробіток його носить нерегулярний (мінливий) характер, а також відсутність інших утриманців. А тому, суд вважає, що вимоги позивачки слід задовольнити і стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1000 грн. щомісячно на утримання дитини. Беручи до уваги, що згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 травня 2016 року становить 1531 грн., така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину хоча б найнеобхіднішим. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Розмір аліментів визначений судом відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. За правилами ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. З матеріалів справи вбачається, що з позовом про розірвання шлюбу позивачка звернулася в суд 22.06.2016 р. В подальшому, під час розгляду справи позивачка 25.07.2016 р. подала заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої предявила до відповідача вимогу про стягнення аліментів. А тому, в даному випадку аліменти на утримання сина слід стягувати починаючи з 25.07.2016 р., тобто від дня предявлення позовних вимог про стягнення аліментів. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України). Позовних вимог щодо порядку виховання малолітнього сина, поділу спільного майна сторін не заявлено. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Беручи до уваги наведене, вимоги позивачки в частині відновлення її дошлюбного прізвища слід задовольнити. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки сплачений судовий збір в сумі 551.2 грн. за вимогу про розірвання шлюбу та судовий збір в сумі 551.2 грн. в дохід держави за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: approved