Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Радехівського районного суду через свого представника [PERSON] з позовом до Радехівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, [INFO] року помер чоловік позивача [PERSON]. Вказує, що після смерті спадкодавця залишилося спадкове майно [ADDRESS] Вказує, що рішенням органу місцевого самоврядування спадкодавцю було дозволено будівництво індивідуального автогаражу за погодженням з районним архітектором. Зазначає, що гараж був побудований у 1987 році. Вказує, що за життя спадкодавець заповіту не залишив, а також, що дане майно не було об'єктом спадкового договору. Представник позивача стверджує, що позивач доводилася спадкодавцю дружиною, яка прийняла спадщину належним чином шляхом проживання на час смерті разом зі спадкодавцем. Вказує, що нотаріус відмовляє позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом по причині відсутності у позивача оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Представник позивача зазначає, що за таких обставин позивач не вбачає іншого дієвого виходу з ситуації, що наразі склалася, інакше як звернутися до суду з даним позовом з метою захисту свого невизнаного майнового права. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати за позивачем право власності на гараж [ADDRESS]. в порядку спадкування після смерті [INFO] року [PERSON]. Позивач до суду не з'явилась, хоча була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. Представник позивача до суду не з'явився, хоча був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, однак, подав суду заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати за його відсутності, позов підтримує повністю з підстав, що у ньому викладені. Представник відповідача до суду не з»явився, однак надіслав на адресу суду заяву в якій просить розгляд справи здійснювати у його відсутності. Відносно задоволення позовних вимог не заперечує. У зв'язку з неявкою до суду усіх осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне провести розгляд даної справи за наявними у ній матеріалами в заочному порядку та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши матеріали справи на предмет належності та допустимості доказів, вважає, що заявлений у даній справі позов підлягає до задоволення повністю з наступних підстав. Судом встановлено, [INFO] року в місті Радехові Львівської області помер [PERSON] (а.с.4). Судом також встановлено, що позивач доводилася спадкодавцю дружиною, оскільки шлюб із позивачем не був припиненим за життя спадкодавця (а.с.5). Згідно ч. 1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п. 4, абз. першого п. 5 Перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Пленум Верховного Суду України у п. 1 своєї постанови «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України ( 435-15 ) (далі - ЦК), законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII ( 3425-12 ) «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року N 2709-IV ( 2709-15 ) «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 435-15 ), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначив, що суди по різному тлумачать пункти 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК та необґрунтовано застосовують правила книги шостої ЦК до спадкових правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року, та не враховують роз'яснення, які містяться в абз. 3 п. 1 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7. Судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Верховний Суд України у своїй постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138цс13 зазначив, що за положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною п'ятою Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. В силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до абз. абз. першого та другого п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 (яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу ( 1540-06 ). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Отже, проживання позивача на час смерті спадкодавця разом із останнім свідчить про прийняття позивачем спадщини шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном ще у жовтні 2003 року. Таким чином, на переконання суду, спірні спадкові правовідносини повинні бути врегульовані чинним на час їх виникнення нормативно-правовим актом - Цивільним кодексом Української РСР, оскільки спадщина відкрилася та була своєчасно та належним чином прийнята спадкоємцем ще до набрання чинності Цивільним кодексом України (01 січня 2004 року). Судом встановлено, що за життя спадкодавець заповіту не складав. Таким чином, на думку суду, спадкування у спірних правовідносинах має місце саме за законом. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Таким чином позивач є спадкоємцем першої черги за законом. Доказів про наявність інших спадкоємців першої черги за законом, які своєчасно та належним чином прийняли спадщину після смерті спадкодавця матеріали даної справи не містять. Судом також встановлено, що за життя спадкодавець побудував у 1987 році автомобільний гараж, здійснюючи будівництво на підставі відповідного проекту та на земельній ділянці, яка була для цього виділена відповідним рішенням органу місцевого самоврядування (а.с.6). Згідно ст. 86 ЦК УРСР (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність» ( 697-12 ), цим Кодексом, іншими законодавчими актами. З даною нормою кореспондується також норма ст. 2 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року № 697-XII (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Власність в Україні існує в різних формах. Україна створює рівні умови для розвитку всіх форм власності та їх захисту. Згідно ст. 11 ЗУ «Про власність» суб'єктами права приватної власності в Україні є громадяни України, громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства. Громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства користуються правами і несуть обов'язки щодо належного їм на території України майна нарівні з громадянами України, якщо інше не передбачено законодавчими актами України. Іноземним громадянам та особам без громадянства земельні ділянки у власність не передаються. У відповідності до ст. 88 ЦК УРСР (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) основу особистої власності громадян становлять трудові доходи. Особиста власність громадян і право її спадкоємства охороняються державою. Майно, що є в особистій власності громадян, не повинно служити для одержання нетрудових доходів, використовуватись на шкоду інтересам суспільства. Відповідно до ст. 100 ЦК УРСР (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. З даною нормою кореспондується також норма ст. 13 ЗУ «Про власність» (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Об'єктами права власності громадян є твори науки, літератури та мистецтва, відкриття, винаходи, корисні моделі, промислові зразки, раціоналізаторські пропозиції, знаки для товарів і послуг та інші результати інтелектуальної праці. Склад, кількість і вартість майна, що може бути у власності громадян, не обмежується, крім випадків, передбачених законом. Законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян. В силу приписів ст. 12 ЗУ «Про власність» (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. В силу вимог ст. 49 ЗУ «Про власність» володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом. Системний аналіз вищенаведених норм права дає суду підстави для обґрунтованого висновку, що спадкодавець набув спірний автомобільний гараж внаслідок створення його своєю особистою працею шляхом будівництва. Саме з моменту завершення будівництва спірного спадкового майна спадкодавцем у спадкодавця виникло право особистої власності на таке майно. Чинне на час створення спірного майна законодавство не передбачало моменту набуття права власності на автомобільний гараж з моменту прийняття його в експлуатацію чи з моменту державної реєстрації права власності на таке майно за спадкодавцем. А відтак суд приходить до висновку, що право власності спадкодавцем на спірне майно було набуте правомірно та могло входити до складу спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті спадкодавця, як власника майна. Судом встановлено, що відповідач визнав повністю заявлений стороною позивача позов шляхом подання суду заяви у письмовій формі. Положеннями ст. 174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. В силу вимог ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачем є його процесуальним правом, передбаченим процесуальним законодавством у ст. ст. 31 та 174 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідач розпоряджається на власний розсуд. Судом також встановлено, що визнання відповідачем позову жодним чином не суперечить закону, а також жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду.

Outcome: approved