Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати недійсним п.5 Додаткового договору №2 від 27.02.2013 року укладеного між нею та ПАТ «Дельта Банк» в частині повідомлення її про те, що згідно пп. «д» п.1642.17 Податкового кодексу України Позичальник зобов»язаний самостійно сплатити податок з доходів фізичних осіб, сума яких складає прощену Кредитором суму боргу за Договором в розмірі 102456 грн. та відобразити їх у своїй річній податковій декларації. На обгрунтування вимог, посилаючись на норми ст.651 ЦК України, зазначила, що підставою для визнання наведеного пункту Договору недійсним є неуважне ознайомлення її з умовами, внаслідок чого істотно збільшились її витрати, тому як податковим органом на прощену суму нарахований податок і штрафні санкції. Представник ПАТ «Дельта Банк» у судове засідання не з»явився, поважність причин не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи від нього не надходило. У представлених письмових запереченнях просить відмовити у задоволенні вимог з підстав пропуску строку звернення до суду та безпідставності вимог (а.с.77-80). Суд, вислухавши доводи позивача, дослідивши подані докази приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами статей 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Нормами статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною першою ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). За приписом ст.217 ЦК недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Судом встановлено, що 27.02.2013 року між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» був укладений Додатковий договір №2 до Кредитного договору №394/ФКВ-07 від 12.07.2007 року (а.с.3) за умовами якого, зокрема п.5, [PERSON] був перерахований борг з прощенням на суму 102456 грн. з обов»язком останньої самостійно сплатити податок з доходів, сума яких складає прощену Кредитором суму, і обов»язковим відображенням цієї суми у своїй річній податковій декларації. З посиланням на норми ст.651 ЦК позивач просить визнати недійсним вказаний пункт договору з підстав неуважного ознайомлення з цим Договором, а також істотним збільшенням її витрат внаслідок нарахування податковим органом податку і штрафних санкцій на суму прощеного боргу. Не погоджуючись з доводами позивача суд виходить з того, що ч.2 ст.651 ЦК передбачає підстави для зміни або розірвання за рішенням суду вже укладеного договору у разі його істотного порушення стороною, а недійсність недодержання в момент вчинення правочину стороною визначених законодавцем певних вимог (ст.215 ЦК). Жодних доказів на підтвердження вимог позивачем не надано, а наведені підстави не є обставинами визначеними законодавцем для визнання пункту Договору недійсним. Крім того, слушним є і клопотання відповідача щодо застосування строку позовної давності, оскільки Договір був укладений 27.02.2013 року, з його умовами позивач ознайомлена того ж дня, про що свідчить особистий підпис. З огляду на це не заслуговують на увагу доводи позивача про обізнаність порушеного права лише у 2017 році. Отже, на момент звернення до суду з позовом трирічний строк, визначений ст.257 ЦК України, сплив, що також є підставою для відмови у задоволенні вимог.

Outcome: dismissed