Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], мотивуючи його тим, що позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17.07.2013 року є власником квартири [ADDRESS], в тому числі ? частини погрібу літ. «Пг», літньої кухні літ. «В». 10 грудня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання зазначеного свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, у якій посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 10.03.2004 року він придбав квартиру [ADDRESS], до складу якої входить літня кухня літ. «Б», льох літ. «Пг». Як з'ясовано під час судового розгляду, в 2004 році при проведенні інвентаризації Василівським БТІ помилково включений погріб та літня кухня по пров. Аптечному в м. Василівка Запорізької області до об'єктів, які належать квартирі 2. Про зазначені обставини позивач дізналася лише 07.07.2014 року. Позивач просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири 2 по пров. Аптечний в м. Василівка Запорізької області від 09 березня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №355, та скасувати державну реєстрацію права власності відповідачів на погріб та літню кухню. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позові. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснили, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10.03.2004 року придбали у власність квартиру [ADDRESS], до складу придбаного нерухомого майна входить льох літ. «Пг», літня кухня літ. «Б». З моменту придбання квартири вони постійно користуються літньою кухнею і погрібом, попередньому власнику квартири [ADDRESS] [PERSON] було відомо про укладення зазначеного договору, і вона не заперечувала проти нього і не користувалася погрібом. Представник Державної реєстраційної служби Василівського РУЮ Горпинич С.С. в судовому засіданні пояснив, що реєстраційна служба Василівського РУЮ реєструє право власності на нерухоме майно, але така державна реєстрація здійснюється на підставі правовстановлюючого документу, яким в даному випадку є договір купівлі-продажу від 10 березня 2004 року за №355, та який повинен бути зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Просить вирішити питання на розсуд суду. Представник РКП «Василівське БТІ» Стойкова А.О. в судовому засіданні пояснила, що під час інвентаризації квартири [ADDRESS] помилково вказано про приналежність до складу квартири погрібу літ. «Пг», оскільки він перебував у спільному користуванні обох квартир. Приватний нотаріус Василівського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, вирішити справу на розсуд суду. Розглянувши надані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін по справі, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. На підставі реєстраційного свідоцтва на домоволодіння від 19 травня 1984 року, домоволодіння разом з належними до нього будівлями і спорудами, розташований в м. Василівка, пров. Аптечний, 7, був зареєстрований Василівським виконавчим комітетом. Згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24 січня 2000 року передано у приватну власність квартиру [ADDRESS]; а наймачу [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24 січня 2000 року передано у приватну власність в рівних долях квартиру [ADDRESS]. Характеристики квартир, переданих у власність та їх обладнання наведені у Технічних паспортах, які є складовою частиною свідоцтва. Згідно Технічних паспортів на квартири, в них наведені відомості про господарські будівлі і споруди, які належать до відповідної квартири, в обох вказана літня кухня площею 9,4 кв.м. та погріб площею 4,4 кв.м. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] була власником квартири [ADDRESS], до складу якого входила літня кухня і погріб. Вона користувалася погрібом разом з іншими співвласниками будинку і не відмовлялася від прав власності. 10 березня 2004 року між [PERSON], [PERSON], що діяли за себе особисто та як законні представники малолітньої дочки [PERSON], [PERSON], з одного боку, та [PERSON], [PERSON], з іншого боку, укладено договір купівлі-продажу, за яким останні в рівних долях набули право власності на квартиру [ADDRESS], що складається з двох кімнат, а також літньої кухні літ «Б», льоху літ. «Пг». Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.03.2004 року вбачається, що проведено державну реєстрацію договору купівлі-продажу квартири від 10.03.2004 року. Таким чином, [PERSON], [PERSON] у встановленому законом порядку набули право на зазначену квартиру і є добросовісними набувачами. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року правочин правомірний, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст.204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або, якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно зі ст. 215 ЦК України встановлюється, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно зі ст.203 ЦК України визначено перелік загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у тому числі зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Пленум Верховного Суду підкреслив, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Натомість, з позовної заяви [PERSON] не вбачається, вимоги якого закону, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, сторонами правочину не дотримано. П. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України зазначає, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Визнання недійсною угоди можливо лише на підставах і з наслідками, визначеними ЦК України, яких з матеріалів справи не вбачається. Відповідно до п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 р. особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони цього правочину. Позивачка не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу від 10 березня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №355. Таким чином, судом не встановлено передбачених законом підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним. Відповідно до вимог ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В позовній заяві позивач просить визнати правочин частково недійсним, посилаючись на те, що вона вважає себе співвласником частини майна, яке було предметом оспорюваного договору. Кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту права власності передбачені Главою 29 ЦК України. Суд приходить до висновку, що права особи, яка вважає себе власником майна, яке знаходиться у володінні інших осіб, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України, тобто реституції. Такий захист можливий лише шляхом пред'явлення віндикаційного позову про повернення майна з чужого володіння або негаторного позову про усунення перешкод в користуванні власністю, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Проте, вимоги про повернення майна або витребування його з чужого незаконного володіння позивачем [PERSON] не заявлені і судом не розглядалися. Позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про витребування майна або усунення перешкод в користуванні права власності. Відповідно до ст.ст. 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, підставою для скасування державної реєстрації є рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином чи витребування майна з чужого незаконного володіння. Таким чином, відсутні підстави для зобов'язання реєструючого органу анулювати реєстрацію права власності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позовної заяви, судові витрати з відповідача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed