Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. У позовній заяві зазначено, що 24.10.2002року зареєструвала шлюб з відповідачем по справі. Від спільного подружнього життя народилася дочка- [PERSON], [INFO] та син-[PERSON], [INFO] Батько дітей на даний час перебуває за кордоном та не має можливості надати дозвіл на виїзд дітей за кордон. Враховуючи бажання позивача виїхати за межі України із дітьми для оздоровлення та відпочинку до країн: Польща та Німеччина, просить дати згоду на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька з 22.12.2017 року по 28.02.2018 року. Позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позов просила задоволити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву за змістом якої позов визнав, просив розгядати справу у його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 2002року. Від спільного подружнього життя у сторін народилися діти: дочка-[PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], що підтверджено копіями Свідоцтв про народження, які містяться в матеріалах справи (а.с.8-9). Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Ця конституційна норма конкретизується главою 15 «Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» Сімейного кодексу України. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Так, Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до положень ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За вимогами п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердже-ними постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, в тому числі у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно матеріалів справи встановлено, що метою даного виїзду є оздоровлення та відпочинок дітей в країнах: Польщі та Німеччині. Позивачка турбуючись про виховання та утримання дітей має бажання та можливість виїзду за кордон, де може забезпечити відпочинок та оздоровлення дітям. Відповідно до ст.1,2 закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Як зазначено ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. А тому, з врахуванням вищезазначеного і ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка встановлює обов'язок приділяти першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, а також те, що виїзд дітей за кордон на відпочинок та оздоровлення, не порушує прав батька, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей: дочки-[PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] без згоди батька, є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення. Ч.3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст. 15, 313 ЦК України, ст.4 Закону України «Про порядок виїзду та в'їзду в Україну громадян України» та

Outcome: approved