Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на наступне. Позивач має у приватній власності домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстровані вона та відповідачі. У 2014 році відповідачі виїхали на постійне місце проживання до Еквадору , повертатися в Україну наміру не мають. Вказана обставина перешкоджає позивачу розпорядитися своїм майном. У зв`язку із викладеним, позивач просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування зазначеним домоволодінням за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судовому засіданні присутня не була, надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, представник відповідачів надав заяву про визнання позову. У вказаній заяві визнав, що з 2014 року відповідачі проживають в Еквадорі та повертатися в Україну не збираються. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В силу ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно положень ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В судовому засіданні було встановлено, що домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (1/1 частка), що підтверджується копією свідоцтва на право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Першої Державної нотаріальної контори Фесенко О.М. 20.11.2010 та зареєстрованого в реєстрі за № 1051, та копією Витягу про державну реєстрацію прав № 36872315 від 21.12.2012. Відповідно до копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З Висновку № 4546, наданого 07.10.2021 Органом опіки та піклування Сєвєродонецької міської Військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області вбачається, що враховуючи те, що відповідачі виїхали на постійне місце проживання до Еквадору і повертатися в Україну не збираються, вказаний орган вважає за доцільне надати дозвіл про визнання неповнолітньої відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі беруть участь в оплаті витрат на комунальні послуги, з вимогами про вселення до спірної квартири відповідачі не зверталися та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а також відсутні докази того, що існували будь-які перешкоди у проживанні відповідачів в спірному приміщенні. Враховуючи вищенаведені письмові докази, факт визнання позову представником обох відповідачів та зміст висновку органу опіки, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги стосовно визнання відповідачів такими, що втратили право користування домоволодінням [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 1017043539 від 06.08.2021 про сплату судового збору у сумі 908 грн. 00 коп. Разом з тим, позивач в позовній заяві вказала, що не наполягає на стягненні з відповідачів судових витрат, у зв`язку із чим суд вважає справедливим не стягувати з відповідачів на користь позивача суму сплаченого судового збору.

Outcome: approved