Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 12.08.1979 року, актовий запис №23, прізвище позивача змінити на дошлюбне «[PERSON]». 15 грудня 2014 року позивачем подано заяву, в якій позивач підтримала позовні вимоги та просила завершувати розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання 16 грудня 2014 року не з'явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні 25.11.2014 року, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 12 серпня 1979 року, виданого відділом реєстрації виконкому Клебанської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, сторони зареєстрували шлюб 12.08.1979 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 23 (а.с.3). Від шлюбу сторони мають повнолітніх дітей. В ході судового розгляду справи встановлено, що в позивача з відповідачем останній період часу виникало непорозуміння, шлюб існує формально. Згідно з ч. 2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. В ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України зазначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України). Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). В судовому засіданні 25.11.2014 року відповідач заперечував проти розірвання шлюбу, висловлюючи бажання зберегти шлюб. Судом було оголошено перерву в судовому засіданні до 16 грудня 2014 року з метою надання сторонам часу для можливого примирення. Однак, в поданій до суду заяві позивачем 15 грудня 2014 року вказано, що примиритися сторонам не вдалося і вона наполягає на розірванні шлюбу. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, миритися вони не бажають, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. З огляду на викладене та з урахуванням положень ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 104, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: approved