Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 05.12.2017 між сторонами було укладено шлюб, про що Ірпінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області було видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 05.12.2017 та в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 690. Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 06.11.2018 вищезазначений шлюб було розірвано. Зі слів позивача, сторонами за час перебування у шлюбі було спільно інвестовано грошові кошти у побудову двокімнатної квартири [ADDRESS] , та підсобного приміщення у підвалі цього ж будинку. Так як сторони не змогли самостійно домовитися про порядок поділу зазначеного майна, позивач звернулася до суду з даним позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд поділити квартиру [ADDRESS] , визначивши право власності сторін у рівних частках (1/2). Ухвалою судді від 15.01.2019 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 13.09.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися. Про день час та місце слухання справи належним чином повідомлені. Відповідач також не з`явився в судове засідання, звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи без його участі. У ході розгляду справи відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, посилався на те, що набув вказану квартиру після розірвання шлюбу з позивачем на підставі договору купівлі-продажу квартири за особисті кошти. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.12.2017 між сторонами було укладено шлюб, про що Ірпінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області було видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 05.12.2017 та в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 690. Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 06.11.2018 вищезазначений шлюб було розірвано. 27.12.2018 відповідачем було укладено з [PERSON] безвідсотковий договір позики грошей, відповідно до якого відповідач позичив грошові кошти у сумі 960 000,00 грн. та зобов`язався повернути їх у строк до 27.12.2019. Того ж дня, 27.09.2018, відповідачем було укладено з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул О.В. та зареєстрований за № 6282. На виконання умов договору відповідачем було сплачено грошові кошти у сумі 960 000,00 грн., що підтверджується копією доданого до матеріалів справи платіжного доручення № 5 від 27.12.2018. Доказів того, що спірна квартира була придбана сторонами за інвестиційним договором, суду вході розгляду справи надано не було. Позивачем не було подано до суду жодних заяв задля забезпечення або ж витребування таких доказів в порядку ст.ст. 84, 116 ЦПК України, а з власної ініціативи суд відповідно до ст. 13 ЦПК України позбавлений можливості збирати докази. З огляду на встановлені обставини суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на вимоги ч. 1 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на встановлені обставини та вище проаналізовані правові норми та судову практику суд приходить до наступних висновків. Так, позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , зазначаючи, що права на дану квартиру були набуті сторонами за спільні кошти під час перебування у шлюбі шляхом укладення інвестиційного договору. Водночас, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вищенаведений інвестиційний договір на придбання спірної квартири був укладений під час шлюбу сторін та що на виконання нього було сплачено кошти за час шлюбу сторін. В той же ж час, відповідачем було надано суду копію договору купівлі-продажу квартири № 194 від 27.09.2018, копію договору позики від 27.12.2018, копію платіжного доручення № 5 від 27.12.2018 та копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 151272223 від 27.12.2018, з яких вбачається, що відповідач придбав спірну квартиру після розірвання сторонами шлюбу за кошти, отримані внаслідок взятих на себе грошових зобов`язань. Позивачем дані обставини жодними належними та допустимими доказами спростовані не були. А отже, у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed