Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить суд встановити юридичний факт, що має юридичне значення, визначивши її національність «Полька», у звязку із чим зобовязати Приморський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області внести зміни в актовий запис №494 від 20.06.1946 року, зроблений Кагановичським райЗАГСом м.Одеси, змінивши вказану у актовому запису національність батька заявниці з «Росіянин» на «Поляк», внести зміни до вказаної в актовому запису національності з «Росіянка» на «Полька» та внести зміни в актовий запис про народження її сина [PERSON] №341 від 04.03.1969 року, зроблений Приморським р/б ЗАГС м.Одеси, вказавши національність заявниці, як матері її сина з «Росіянка» на «Полька». Свої вимоги заявниця обґрунтовує тим, що 06.06.2017 року вона звернулася до Приморського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області з заявою, щодо внесення зміни до її власного актового запису та актового запису її сина [PERSON], зазначивши те, що вона дізналася від свого покійного батька [PERSON], що він і його батько, дідусь заявниці, [PERSON] за національністю були поляками, однак, як його батько, так і він приховували цей факт, оскільки побоювалися переслідувань себе, як представників національної меншини. Дідусь, [PERSON], який був за національністю поляком, мешкав у Вінницькій області (Подольської губернії) разом із бабусею заявниці, [PERSON]. Власно, її родичі з боку батька постійно мешкали там ще з 18 сторіччя, коли та місцевість входила до складу [PERSON], а то, мабуть, і раніше, про що їй достовірно не відомо. У 1911 році в дідуся та бабусі народився батько заявниці, [PERSON]. На той час вони мешкали у селі Журавлівка (зараз Тульчинський район Вінницької області). Після Громадянської війни родина (дідусь, бабуся та батько) переїхали в село Чорномин, де дідусь працював на Цукровому заводі, а. батько навчався у начальній школі. Під час оформлення документів після Громадянської війни, дідусь [PERSON], побоюючись переслідувань та труднощів для себе та своїх синів (її батька [PERSON] та його брата [PERSON], який загинув під час Великої Вітчизняної війни), як представників національної меншості «поляк», вказав свою національність та національність своїх синів, як «росіянин». У 1926 році родина батька заявниці переїхали до м.Одеси, де дідусь працював у ремісничому училищі, а потім на судноремонтному заводі. Батько закінчив школу в м.Одесі, потім технікум, після чого був розподілений до західного Сибіру, служив у [PERSON], у 1936 році повернувся до м.Одеси, де працював та навчався до початку Великої Вітчизняної війни у 1941 році. Після мобілізації батько воював, та у 1941 році у Сталінграді одружився із матірю заявниці, [PERSON]. Після закінчення війни її батька направили для проходження подальшої служби у м.Одесу, а мати демобілізували і вона, також, змогла переїхати до свого чоловіка. Заявниця народилася 07.06.1946 року, про що 20.06.1946 року Кагановичським райЗАГСсм м.Одеси (зараз Приморський район м.Одеси) був зроблений Актовий запис №494. До актового запису були внесені відомості щодо національності її батька - «росіянин». Наприкінці 1967 року [PERSON] одружилася із [PERSON] 08.01.1969 року народився син [PERSON], про що Приморським р/б ЗАГС м.Одеси був зроблений актовий запис №341 від 04.03.1969 року. У вказаному записі, як і в свідоцтві про народження, національність заявниці була вказана як «Росіянка». У 1999 році батько [PERSON], [PERSON], помер у віці 87 років. Внаслідок заміни національності її батька [PERSON], з дійсної національності «Поляк» на штучно зазначену «Росіянин», у актовому записі про її народження була вказана національність її батька «Росіянин», у її паспорті, виданому за часів СРСР була вказана національність «Росіянка». При реєстрації народження сина [PERSON], національність заявниці, також, була вказана як «Росіянка». У зазначеній вище заяві до РАЦС, вона просила Приморський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області внести зміни в актовий запис, змінивши вказану у актовому запису національність її батька [PERSON] з «Росіянин» на «Поляк», змінити вказану в актовому запису її національність з «Росіянка» на «Полька», а також внести зміни до актового запису про народження її сина [PERSON], зазначивши її національність «Полька». Висновком про внесення змін до актового запису цивільного стану від 20 .06.2017 заявниці було відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви, та розяснено, що відмова про внесення змін до актового запису може бути оскаржена в судовому порядку. Також в заяві [PERSON] зазначає, що за часи життя її батька та бабусі, інформація щодо того, що її предки були поляками не приховувалась від неї і, свого часу, надихнула її на вивчення польської культури, та надала розуміння у чому полягає причина та основа традицій, які підтримувалися у родині її бабусі, матері та батька, а також, яким продовжує слідкувати її власна родина та родина її сина. Син вивчає польську мову підтримує традиції, спілкується із членами польської громади міста Одеси, так як і її онука [PERSON], яка зараз переїхала до [PERSON] та з 2016 року навчається у академії фінансів та бізнесу «Вістула», місто Варшава, Республіка Польща. На теперішній час представництвами республіки [PERSON] надані певні можливості для вивчення польської культури, мови та встановлення національних звязків, спрощеного порядку вїзду до [PERSON], але зазначені можливості стосуються, здебільше, етнічних поляків, а саме осіб, які отримали «Карту поляка». Однак, для отримання карти заявник має надати докази належності до національності «Поляк». Без внесення змін до її актового запису, а також актового запису її сина [PERSON], ані вона, ані її син та онука, не мають можливості отримати Карту поляка та у повній мірі продовжувати власну активність щодо встановлення національної ідентичності, вивчення культури та традицій національної меншини. Заявниця вважає, що держава гарантувала їй здійснення прав, як етнічної польки, але зазначений стан справ, а саме неможливість офіційно підтвердити її національність та внести зміни до актового запису, суттєво звужує коло її прав у порівнянні із правами, гарантованими Конституцією України. До того ж, вважає актуальне зазначення її національності «Росіянка» недостовірною, оскільки її батько та дідусь були поляками та вона вважає себе полькою, а, згідно до ч.3 ст.32 Конституції України: «Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.». Оскільки в позасудовому порядку змінити національність неможливо, вона вимушена звернутися до суду для спростування недостовірної інформації про себе та своїх близьких. Заявниця [PERSON] у судове засідання зявилася, надала письмову заяву, в якій позов підтримує в повному обсязі та просить суд розглянути справу за її відсутністю. Представник зацікавленої особи Приморського районного у м.Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області у судове засідання не зявився, надіслав до суду заяву, якою повідомив, щодо винесення рішення по вказаній справі заперечень та клопотань немає, та просить суд розглядати справу за його відсутністю. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд доходить висновку, що у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення слід відмовити, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 06.06.2017 року вона звернулася до Приморського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області з заявою, щодо внесення зміни до її власного актового запису та актового запису її сина [PERSON], зазначивши те, що вона дізналася від свого покійного батька [PERSON], що він і його батько, дідусь заявниці, [PERSON] за національністю були поляками, однак, як його батько, так і він приховували цей факт, оскільки побоювалися переслідувань себе, як представників національної меншини. Дідусь, [PERSON], який був за національністю поляком, мешкав у Вінницькій області (Подольської губернії) разом із бабусею заявниці, [PERSON]. Власно, її родичі з боку батька постійно мешкали там ще з 18 сторіччя, коли та місцевість входила до складу [PERSON], а то, мабуть, і раніше, про що їй достовірно не відомо. У 1911 році в дідуся та бабусі народився батько заявниці, [PERSON]. На той час вони мешкали у селі Журавлівка (зараз Тульчинський район Вінницької області). Після Громадянської війни родина (дідусь, бабуся та батько) переїхали в село Чорномин, де дідусь працював на Цукровому заводі, а. батько навчався у начальній школі. Під час оформлення документів після Громадянської війни, дідусь [PERSON], побоюючись переслідувань та труднощів для себе та своїх синів (її батька [PERSON] та його брата [PERSON], який загинув під час Великої Вітчизняної війни), як представників національної меншості «поляк», вказав свою національність та національність своїх синів, як «росіянин». У 1926 році родина батька заявниці переїхали до м.Одеси, де дідусь працював у ремісничому училищі, а потім на судноремонтному заводі. Батько закінчив школу в м.Одесі, потім технікум, після чого був розподілений до західного Сибіру, служив у [PERSON], у 1936 році повернувся до м.Одеси, де працював та навчався до початку Великої Вітчизняної війни у 1941 році. Після мобілізації батько воював, та у 1941 році у Сталінграді одружився із матірю заявниці, [PERSON]. Після закінчення війни її батька направили для проходження подальшої служби у м.Одесу, а мати демобілізували і вона, також, змогла переїхати до свого чоловіка. Заявниця народилася 07.06.1946 року, про що 20.06.1946 року Кагановичським райЗАГСсм м.Одеси (зараз Приморський район м.Одеси) був зроблений Актовий запис №494. До актового запису були внесені відомості щодо національності її батька - «росіянин». Наприкінці 1967 року [PERSON] одружилася із [PERSON] 08.01.1969 року народився син [PERSON], про що Приморським р/б ЗАГС м.Одеси був зроблений актовий запис №341 від 04.03.1969 року. У вказаному записі, як і в свідоцтві про народження, національність заявниці була вказана як «Росіянка». У 1999 році батько [PERSON], [PERSON], помер у віці 87 років. Внаслідок заміни національності її батька [PERSON], з дійсної національності «Поляк» на штучно зазначену «Росіянин», у актовому записі про її народження була вказана національність її батька «Росіянин», у її паспорті, виданому за часів СРСР була вказана національність «Росіянка». При реєстрації народження сина [PERSON], національність заявниці, також, була вказана як «Росіянка». У зазначеній вище заяві до РАЦС, вона просила Приморський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області внести зміни в актовий запис, змінивши вказану у актовому запису національність її батька [PERSON] з «Росіянин» на «Поляк», змінити вказану в актовому запису її національність з «Росіянка» на «Полька», а також внести зміни до актового запису про народження її сина [PERSON], зазначивши її національність «Полька». Висновком про внесення змін до актового запису цивільного стану від 20 .06.2017 заявниці було відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви, та розяснено, що відмова про внесення змін до актового запису може бути оскаржена в судовому порядку. Також в заяві [PERSON] зазначає, що за часи життя її батька та бабусі, інформація щодо того, що її предки були поляками не приховувалась від неї і, свого часу, надихнула її на вивчення польської культури, та надала розуміння у чому полягає причина та основа традицій, які підтримувалися у родині її бабусі, матері та батька, а також, яким продовжує слідкувати її власна родина та родина її сина. Син вивчає польську мову підтримує традиції, спілкується із членами польської громади міста Одеси, так як і її онука [PERSON], яка зараз переїхала до [PERSON] та з 2016 року навчається у академії фінансів та бізнесу «Вістула», місто Варшава, Республіка Польща. На теперішній час представництвами республіки [PERSON] надані певні можливості для вивчення польської культури, мови та встановлення національних звязків, спрощеного порядку вїзду до [PERSON], але зазначені можливості стосуються, здебільше, етнічних поляків, а саме осіб, які отримали «Карту поляка». Однак, для отримання карти заявник має надати докази належності до національності «Поляк». Без внесення змін до її актового запису, а також актового запису її сина [PERSON], ані вона, ані її син та онука, не мають можливості отримати Карту поляка та у повній мірі продовжувати власну активність щодо встановлення національної ідентичності, вивчення культури та традицій національної меншини. Заявниця вважає, що держава гарантувала їй здійснення прав, як етнічної польки, але зазначений стан справ, а саме неможливість офіційно підтвердити її національність та внести зміни до актового запису, суттєво звужує коло її прав у порівнянні із правами, гарантованими Конституцією України. До того ж, вважає актуальне зазначення її національності «Росіянка» недостовірною, оскільки її батько та дідусь були поляками та вона вважає себе полькою, а, згідно до ч.3 ст.32 Конституції України: «Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.». Оскільки в позасудовому порядку змінити національність неможливо, вона вимушена звернутися до суду для спростування недостовірної інформації про себе та своїх близьких. Із змісту заяви, вбачається, що відсутність відомостей про національність батька та дідуся заявниці, зумовлена тим, що вони, побоюючись переслідувань в часи Радянського Союзу, не бажали заявляти про свою національну приналежність. Як вбачається із змісту заяви, встановлення факту для заявниці необхідне їй, її сину та онуці для реалізації права вільно обирати та відновлювати національність та має юридичне значення для набуття відповідних прав, передбачених законодавством [PERSON] для осіб, які є поляками за національністю. В той час, [PERSON] не надає належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що вона, її батько та дідусь за національністю - поляки. Окрім цього, суд враховує\~постанову Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, у якій зазначено, що факт належність до певної національності не може бути встановлений у судовому порядку. Також, відповідно до п.4 листа Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть бути встановлені в судовому порядку щодо належності до певної національності. Таким чином, з врахуванням вищенаведеного, суд не вбачає законних підстав для задоволення вимог заявниці.

Outcome: dismissed