Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що з 21.02.1990 року позивач зареєстрована та постійно проживає в [ADDRESS]. Позивач є основним квартиронаймачем даної квартири, і на її ім'я відкритий особовий рахунок № [NUMBER] на спірну квартиру в ПП «Бокуд». Відповідач по справі [PERSON] - син позивачки. З дозволу позивача [PERSON] проживав в квартирі і був зареєстрований в ній 06.02.2008 року. Однак, син часто і надовго їздив в м. Москву до свого батька, працював там, а в 2013 році виїхав з квартири остаточно разом з усіма своїми речами, і більше в спірній квартирі не з'являвся, припинив будь-яке спілкування з позивачем. 30.05.2007 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем по даній справі [PERSON], який вселився в спірну квартиру і був в ній зареєстрований 30.01.2007 року. Спільне життя з відповідачем не склалось. Вироком Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.12.2009 року чоловік позивача [PERSON] був засуджений до позбавлення волі строком на 8 років, відбував покарання у Ладижинській ВК № 39 Вінницької області з 14.07.2010 року по 02.10.2015 року. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31.10.2012 року, яке набуло чинності 13.11.2012 року, шлюб був розірваний. Після звільнення з місць позбавлення волі відповідач зателефонував позивачці і повідомив, що в квартиру повертатись не має наміру, і обіцяв найближчим часом знятись з паспортної реєстрації в спірній квартирі, але не виконав цієї обіцянки. Таким чином, відповідач по справі [PERSON] остаточно вибув із спірної квартири в 2013 році, а відповідач [PERSON] - в жовтні 2015 року, після чого в квартирі вони не з'являлись і не з'являються, квартирою не цікавляться, своїх речей в ній не зберігають, участі в утриманні даного житлового приміщення і в оплаті комунальних платежів не приймають. Всі обов'язки, пов'язані з договором найму вказаної квартири, покладені лише на мене - позивача по справі. Оскільки відповідачі без поважних причин не проживають в квартирі понад 6 місяців, позивач вважає, що вони втратили право на користування даним жилим приміщенням. Факт відсутності відповідачів підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.10.2012, довідкою Ладижинської В.К. № 39 від 29.01.2013 року, актом № 220, та може бути підтверджено сусідами. На відповідачів нараховуються комунальні платежі, позивач має проблеми з оформленням субсидії, а також позивач не може реалізувати своє право на приватизацію житла. На підставі вищевикладеного, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. В підготовчому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Згідно з частиною одинадцятою статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик відповідача в судове засідання призначене на 25.07.2018 року було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України, проте відповідач в судове засідання призначене на 25.07.2018 року не з'явився повторно. Відповідач [PERSON] в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення останніх. Відповідно до ч. 3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст.206 ЦПК України). А тому, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, та, зважаючи на визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно паспорта серії [NUMBER], [PERSON] [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 21.02.1990 року. (а.с. 4) Відповідно до довідки ПП «Бокуд» № 1044 від 23.04.2016 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 4 чоловік: [PERSON] - квартиронаймач, [PERSON] - син, [PERSON] - внук, [PERSON] - колишній чоловік. (а.с.5). Згідно особового рахунку [NUMBER] квартиронаймачем є [PERSON], квартири по [ADDRESS] (а.с.6). Актом від 26.04.2016 року комісія встановила із слів сусідів, що прописані по [ADDRESS] [PERSON] - 1958 р.н. не проживає за даною адресою з 2007 року та [PERSON] - 1982 р.н. не проживає за даною адресою з 2013 року. (а.с.7). Відповідно до заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.8). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадянин, який має у приватній власності будинок (квартиру), має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд та має право звернутися в суд про виселення. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно із ст. 72 ЖК УРСР, суд визнає особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідачів у квартирі за адресою: [ADDRESS] понад шість місяців, суд приходить до переконливого висновку, що вимоги позовної заяви про визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним вище жилим приміщенням, підлягають задоволенню. Враховуючи положення ст. ст. 141, 142 ЦПК України, судовий збір в сумі 275, 60 гривень підлягає поверненню позивачу з державного бюджету, а з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір в сумі 275, 60 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved