Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою та просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати відповідачів [PERSON], [PERSON] та неповнолітніх [PERSON], 2002 року народження, [PERSON], 2006 року народження такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], в якому тривалий час були зареєстровані відповідачі. Однак, вони фактично ніколи не проживали за вказаною адресою, та вже більше року їх місце перебування їй невідоме. Відповідачі не оплачують комунальні послуги, у зв'язку з чим всі витрати по їх оплаті вимушена нести вона. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася. Направила на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Представник позивачки - адвокат Фальченко І.В. у судовому засіданні повністю підтримав доводи позивачки, викладені у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення судового засідання, про що свідчать судові повістки з відмітками про отримання, не з'явилися. Про причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи у їх відсутності не надавали. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Слов'янської районної державної адміністрації Донецької області, що діє на підставі довіреності - Фоменко О.Г. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині визнання втратившими право на користування житлом дітей - [PERSON] та [PERSON], оскільки це буде суперечити їх інтересам. В судовому засіданні вона підтвердила, що зі слів депутата Черкаської селищної ради Слов'янського району Донецької області їй стало відомо, що діти за адресою позивачки не проживають, їх місце мешкання не відоме. Де діти фактично проживають та у який навчальний заклад ходять, їй не відомо. Відповідно до приписів ст. 224 ЦПК України, зі згоди позивача суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. При вирішенні спору суд враховує й загальні засади цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності й розумності, зважаючи на права та інтереси обох сторін у справі, враховувати заборону обмеження прав одних осіб за рахунок інших. [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] про що свідчить свідоцтво про право власності на житло від 07.10.1996 року та свідоцтво про право на спадщину № 527 від 09.10.2000 року, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності прав на нерухоме майно (а.с.6-7). Згідно наданої копії витягу з домової книги за адресою: квартира [ADDRESS] з 25.02.2011 року як члени сім'ї власника були зареєстровані: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.8-12). Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 Цивільного кодексу України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення статті 405 ЦК України та статті 71 ЖК України однаково регулюють правовідносини щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме не проживання без поважної причини в приміщенні понад встановлений законом строк. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). У підтвердження відсутності відповідачів в спірному будинку понад рік позивач надала суду акти № 5 від 23.02.2017 року та № 14 від 06.12.2016 року за підписом депутата Черкаської селищної ради округу № 14 [PERSON], відповідно до якого за адресою: [ADDRESS], зареєстровані з 25.02.2011 року громадяни: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], та не проживають з 25.02.2011 року. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідачів та дітей в спірній квартирі, а також, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідачі [PERSON], [PERSON] не надали доказів поважності причин їх відсутності та відсутності дітей у квартирі понад один рік. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідачі за власною ініціативою і у добровільному порядку залишили квартиру. Протягом тривалого часу - більше одного року за даною адресою не проживають. У справі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки позивача відносно відповідачів, створення з боку [PERSON] перешкод для проживання відповідачів та дітей в даному жилому приміщенні. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що відповідачі [PERSON], [PERSON] відсутні в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратили право користування ним. Що стосується позовних вимог в частині визнання такою, що втратила право на користування житлом дитини - [PERSON], [INFO], суд виходить з наступних норм чинного законодавства. Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (відповідно до ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлені обмеження в адміністративно-територіальних одиницях, які знаходяться: у прикордонній смузі; на територіях військових об'єктів; у зонах, які згідно із законом належать до зон з обмеженим доступом; на території, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань і отруєнь людей введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності; на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан; на тимчасово окупованих територіях, а також щодо осіб: які не досягли 14-річного віку, осіб, до яких згідно із процесуальним законодавством застосовано запобіжні заходи, пов'язані з обмеженням або позбавленням волі; осіб, які за вироком суду відбувають покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі; осіб, які згідно із законодавством перебувають під адміністративним наглядом; осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню; іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України). Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Беручи до уваги той факт, що [PERSON] досягла 15 років, за місцем реєстрації в квартирі [ADDRESS] не проживає більше року, за вказаною адресою відсутні її особисті речі, а також і той факт, що позивачкою не створюються перешкоди у користуванні спірною квартирою, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання її такою, що втратила право на користування житлом. В частині позовних вимог про визнання малолітньої та [PERSON], [INFO], такою, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], суд приходить до наступного висновку. Частиною 4 статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання (дна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі N 6-1793цс1). Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 4 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно з частиною 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітньою дитиною [PERSON], 2006 року народження, право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], і визнаючи матір малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір'ю, крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти (а за попереднім законодавством - п'ятнадцяти) років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 2 статті 17 ЦК УРСР та частин 3 та 4 статті 29 ЦК. Правила частини 2 статті 17 ЦК УРСР передбачали, що місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК, який регулює спірні відносини з 1 січня 2004 року, також місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не мала права за попереднім законодавством та не має права у теперішній час вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Статтею 7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Зі змісту нормативно-правового акта убачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved