Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Нижньосірогозького районного суду Херсонської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення 10000 гривень боргу за договором позики, 8000 гривень втрат через інфляцію, а також 243 гривні 60 копійок понесених судових витрат на сплату судового збору, мотивуючи свою вимогу тим, що 01 листопада 2009 року позичила відповідачу 3000 гривень до грудня 2009 року, про що написала розписку. Однак відповідач коштів не повернула, але через два місяці попросила в борг ще 4000 гривень, обіцяючи до 29 квітня 2010 року повернути весь борг, передала ї вказану суму грошей під розписку. Своїх обіцянок [PERSON] не дотрималася, борг не погасила, а 30 квітня 2010 року попросила в борг ще 3000 гривень, обіцяючи через тиждень повернути всю суму боргу в 10000 гривень з врахуванням інфляції, відсоткових ставок Державного Банку України, 20% річних. Позивач вказала, що повірила обіцянкам [PERSON], і передала їй ще 3000 гривень, оскільки [PERSON] дуже поспішала, не отримала від неї розписки. Відповідач [PERSON] своїх обіцянок не дотрималася, кошти не повернула, пояснюючи, що грошей у неї немає, що вимусило звернутися до суду з позовом про відшкодування понесених вини відповідача збитків. У судовому засіданні позивач [PERSON] посилаючись на викладені у позовній заяві мотиви позовні вимоги змінила, прохала стягнути з відповідача [PERSON] 7000 гривень боргу, підтверджених відповідними письмовими розписками, а також стягнути три проценти річних по кожному з договорів позики, за період з 31 грудня 2009 року по час слухання справи з суми в 3000 гривень за першим договором, які [PERSON] отримала за розпискою від 01 листопада 2009 року, три відсотки від вказаної суми становлять 427 гривень 17 копійок. За другим договором позики за розпискою про отримання 4000 гривень за період з січня 2010 року відсотки складають 637 гривень 09 копійок. Загальна сума відсотків по обом розпискам складає 1064 гривні 26 копійок. Крім цього позивач прохала стягнути 243 гривні 60 копійок понесених судових витрат на сплату судового збору при подачі позовної заяви. Позивач [PERSON] у судовому засіданні відмовилася від своїх вимог про стягнення 3000 гривень позики, переданої відповідачу без розписки 30 квітня 2010 року, та понесених втрат у зв'язку з інфляцією, оскільки не підготувала відповідний розрахунок. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, пояснивши, що надані позивачем [PERSON] розписки про отримання позики від неї від 01 листопада 2009 року на суму в 3000 гривень, та від 29 квітня 2010 року на суму в 4000 гривень дійсно написані нею, вона підтвердила, що вказані суми коштів отримувала від позивача в якості позики, заперечила отримання третьої позики 30 квітня 2010 року у розмірі 3000 гривень. Відповідач пояснила, що їй було відомо про те, що [PERSON] дає людям позики під значні відсотки, звернулася до неї за позикою, і отримала від [PERSON] 7 тисяч гривень позики спочатку 3000 гривень, а потім 4000 гривень, надавши їй розписки. В рахунок погашення позики кожного місяця до 2013 року включно особисто давала їй кошти по 1000 гривень, не вимагаючи ніяких письмових розписок, підрахувавши загальну суму переданих [PERSON] коштів, встановила, що таким чином сплатила позивачу за весь час після отримання позик 36000 гривень, вважає борг погашеним навіть з відсотками. З вказаної підстави позовні вимоги Мазур не визнає. Суд вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі та оцінивши їх в сукупності вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню виходячи з наступного. За розпискою від 01 листопада 2009 року [PERSON] отримала від [PERSON] 3000 гривень готівкою, обіцяючи повернути борг до 31 грудня 2009 року (а.с. 20). Відповідно до розписки без дати [PERSON] отримала від [PERSON] 4000 гривень готівкою, обіцяючи повернути борг до 29 квітня 2010 року (а.с. 20) Відповідач [PERSON] визнала факт отримання від позивача двох позик в 3000 та 4000 гривень, пояснивши, що до звернення позивача до суду починаючи з 2010 року щомісяця сплачувала [PERSON] по 1000 гривень в рахунок погашення боргу, таким чином вже виплатила 36000 гривень добровільно. При цьому боргові розписки залишалися у [PERSON]. Вважаючи борг погашеним, позовні вимоги [PERSON] не визнала, не надавши ніяких доказів повернення [PERSON] отриманої позики.. Відповідно до ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона повинна та зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню не підлягають обставини, визнані сторонами, загальновідомі або встановленні іншим судовим рішенням. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами крім свідчень свідків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор мас право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Суд прийшов до висновку, що між сторонами - [PERSON] та позичальником [PERSON] 01 листопада 2009 року, та приблизно у січні 2010 року було укладено два договори позики, за якими [PERSON] (позикодавець) передала у позичальнику [PERSON] 01 листопада 2009 року 3000 гривень позики готівкою, та приблизно у січні 2010 року 4000 гривень готівкою, а позичальник взяла на себе зобов'язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів по першому договору до 31 грудня 2009 року, та другому договору до 29 квітня 2010 року. Відповідачем порушено умови договору позики, відповідач [PERSON] не виконала належним чином та в установлений строк взяте зобов'язання про повернення боргу, до часу звернення позивача до суду борг не погасила, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання. [PERSON] визнала у повному обсязі розмір отриманих позик, умови повернення, повідомивши, що саме вона була позичальником коштів у [PERSON], наполягала у судовому засіданні, що впродовж трьох років щомісяця сплачувала [PERSON] по 1000 гривень, виплативши 36000 гривень, погасивши борг, але належних доказів цього [PERSON] не надала Позивач [PERSON] стверджувала у судовому засіданні, що після 30 квітня 2010 року [PERSON] вказала датою розрахунку вересень 2010 року, але обіцянки не виконала, тому після вказаної дати неодноразово на протязі часу більше, ніж рік, неодноразово зверталася до [PERSON] з проханням повернути борг, надіючись на виконання обіцянок позичальника, і лише у травні 2014 року змушена звернутися до суду, вважаючи порушеними своє право на повернення боргу, тому на думку суду з вказаного часу слід відраховувати строки давності. Вимога [PERSON] про стягнення 12064 гривень 26 копійок нарахованих процентів від простроченої суми з розрахунку в три проценти річних, як передбаченої ст. 625 ч. 2 ЦК України відповідальністю, також підлягає задоволенню. Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки між сторонами були укладені два договори позики, зобов'язання за договором позики від 21.05.2012 року відповідач не виконав. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь позивача підлягають також стягненню з відповідача судові витрати, сплачені при подачі позовної заяви. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 625 ч. 2, 1046, 1047, ЦК України,

Outcome: approved