Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дубенського міськрайонного суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Зевс ЛТД» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати і компенсації, пов`язаної з затримкою у її виплаті, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог покладається на те, що вона працювала на посаді начальника служби управління персоналом адміністрації Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Зевс ЛТД». Згідно з наказом від 06.06.2019 № 33-К її [PERSON] , начальника служби управління персоналом адміністрації, звільнено з роботи за угодою сторін згідно ст. 36 п. 1 КЗпП України та нараховано компенсацію за невикористану відпустку за 17 календарних днів. Позивачка вважає своє звільнення незаконним та безпідставним, адже заяву на звільнення з роботи за угодою сторін згідно ст. 36 п. 1 КЗпП України вона роботодавцю не подавала. Оскільки, підставою звільнення працівника за ст. 36 п. 1 КЗпП України є повідомлення працівником власника або уповноваженого ним органу письмово, то передумовою винесення наказу від 06.06.2019 № 33-К «Про звільнення з роботи [PERSON] » мала б слугувати подана нею заява з проханням звільнити її з роботи за власним бажанням або ж за угодою сторін. Такої заяви позивачка не подавала. Позивачці не виплачено заробітну плату з лютого 2019 року по день її звільнення, 06.06.2019 року. Не повідомлено про нараховані суми, належні їй при звільненні, а також розмір компенсації за невикористану відпустку за 17 календарних днів. Цю компенсацію також не виплачено при звільнені. Просить Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Зевс ЛТД» заробітну плату з 01.02.2019 по 06.06.2019 з компенсацією втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та компенсацію за невикористану відпустку за 17 календарних днів. Поновити її на роботі на посаді начальника служби управління персоналом адміністрації Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Зевс ЛТД». Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Зевс ЛТД» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідачем подано відзив на позовну заяву про стягнення заробітної плати і компенсації, пов`язаної з затримкою у її виплаті, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У відзиві відповідач зазначає, позивачка 06.06.2019 року надала секретарю відповідача заяву на звільнення, супровідний лист, копію лікарняного листа та висновок. Дана обставина підтверджується копією витягу з книзі вхідної кореспонденції. Також поштою отримано 06.06.19 оригінал лікарняного листа № САДІ1 № 906809. У зв`язку з тим що, позивачка приступила до виконання обов`язків начальника служби управління персоналом 06.06.2019 року, запис у своїй трудовій книжці зробила особисто позивачка, де вказала підстави і дату звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України. Позивач отримала трудову книжку, про що розписалася в журналі обліку трудових книжок (№ 655 в журналі). Вищенаведене спростовує доводи позивачки, про те що заяви про її звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП України вона не подавала. Па підставі заяви видано наказ, власноручно позивачем зроблено запис в трудовій книжці, отримано трудову книжку про що зроблено запис в журналі обліку трудових книжок. На дату розгляду позовної заяви заборгованість перед позивачкою погашено повністю, що підтверджується довідкою та квитанцією від 13.09.2019 року. Позивачка стверджує, що її всупереч вимогам законодавства в день звільнення письмово не повідомили, про нараховані суми належної їй при звільнені заробітної плати. Однак ця інформація не відповідає дійсності, оскільки вона обіймала посаду начальника служби управління персоналом і саме вона повинна була надати працівникові, що звільняється цю інформацію. Позивачка володіла інформацією про нараховані суми заробітної плати, бо це входило до кола її обов`язків. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в частині поновлення її на роботі, стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Зевс ЛТД» на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки заборгованість по заробітній платі в сумі 2 363,70 гривень їй виплачена. Представник відповідача позов не визнала, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, при цьому приймає до уваги такі обставини. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наказом № 33-К від 06.06.2019 року [PERSON] , начальника служби управління персоналом адміністрації звільнено з роботи за угодою сторін згідно ст. 36 п.1 КЗпП України. Виплатити компенсацію за невикористану відпустку за 17 календарних днів. Підстава: особиста заява [PERSON] (а.с. 7). Згідно квитанції про переказ грошових коштів [PERSON] перераховані кошти в сумі 2 340, 30 гривень (а.с. 18) Відповідно до витягу з журналу вхідної кореспонденції, [PERSON] надала заяву на звільнення, супровідний лист, копія лікарського висновку (а.с. 21). Як зазначено в довідці виданої ТзОВ «Компанія Зевс ЛТД», [PERSON] дійсно працювала в ТзОВ «Компанія Зевс ЛТД». В квітні [PERSON]. відпрацювала 20 робочих днів 160 годин, в травні 4 робочих дня 32 годин. В травні 2019 року [PERSON] перебувала на лікарняному 18 робочих днів 142 години. Станом на 20.09.2019 року заборгованість по заробітній платі відсутня (а.с. 32-33). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] було звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним строковий трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. В наказі про звільнення [PERSON] № 33-к від 06.06.2019 вказано, що підставою для звільнення та видачі наказу є особиста заява [PERSON] . Позивач заперечує написання заяви про звільнення, в тому числі і з підстави передбаченої п. 1 ст. 36 КЗпП України. Суду не надано у якості доказу оригіналу чи належно засвідченої копії заяви про звільнення за згодою сторін [PERSON] . Також не надано іншого належного та допустимого доказу, який підтверджував би існування такої заяви. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Зважаючи, що представником відповідача не доведено наявності заяви [PERSON] про звільнення її з посади начальника служби управління персоналом адміністрації Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Зевс ЛТД», суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача на підставі пункту 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП, наслідком чого є поновлення її на посаді. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законних підстав або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведення, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для розрахунку середнього заробітку суд бере до уваги період з 07 червня 2019 року (а саме: 06 червня 2019 року - день звільнення, вважається останнім робочим днем, а отже не включається до розрахунку), до 30 вересня 2019 року (до дня прийняття судового рішення у справі). Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати №100, який затверджений Постановою КМ України від 08 лютого 1995 року, передбачено що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно довідки ТзОВ «Компанія Зевс ЛТД» від 23.09.2019, сума заробітку [PERSON] за період квітень-травень 2019 року склав: 5500 грн. - у квітні 2019 року, 1011, 49 грн. - у травні 2019 року (а.с. 32). Згідно п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з розрахунку середньомісячної заробітної плати позивача, яка за квітень 2019 року складала 5500 грн. та 1011, 49 грн. - за травень 2019 року, кількість відпрацьованих робочих днів за ці місяці - 24 дні. Щоденний середній заробіток складає 271, 31 грн. (6511, 49 грн./24 робочі дні). Вимушений прогул з 07.06.2019 до 30.09.2019 складає 79 днів. Таким чином розмір виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 21433, 49 грн.(271, 31 грн. х 79 робочих днів). Згідно вимог ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У постанові від 30.01.2019 по справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку Законодавець передбачив виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні, як фінансову санкцію, відповідальність роботодавця за порушення строків розрахунку при звільненні. Оскільки відповідач не провів повний розрахунок при звільненні [PERSON] , отже з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку. Переказ коштів для [PERSON] був здійснений відповідачем 13.09.2019, отже кількість днів затримки проведення розрахунку при звільненні становить 72 робочі дні. Враховуючи розмір середнього заробітку, який складає 271, 31 грн., заборгованість середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 19534, 32 грн. (271, 31 грн. х 72 дні). Відповідно до вимог ч. 6 ст.141 ЦПК України, судові витрати, підлягають стягненню з відповідача. Суд також вважає необхідним допустити негайне виконання рішення про поновлення на роботі, оскільки відповідно до ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: partial