Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства (далі Самбірське ВУВКГ) про стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 73852 грн. 40 коп. та 5000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона, згідно наказу № 1 від 1 січня 1998 року, була прийнята на посаду машиніста другого розряду підкачуючої насосної станції в м. Самборі на вул. Шухевича , 84, Львівської області Самбірського ВУВКГ. Наказом № 96 від 3 липня 2018 року позивачка звільнена з роботи із займаної посади на підставі п. 1) ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності. Відповідач з квітня 2010 року по грудень 2016 року, в порушення ст. 43 Конституції, ст. ст. 2, 96, 97 КЗпП України, ст. 6 Закону України «Про оплату праці», проводив нарахування заробітної плати із розрахунку нижче встановленої мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду, зокрема позивачці при встановленні місячного посадового окладу зроблено розрахунок нижче законодавчо-встановленої мінімальної заробітної плати, відповідно до Законів України «Про державний бюджет». Як вказує [PERSON] , Самбірським ВУВКГ не проводилось нарахування заробітної плати із застосуванням коефіцієнта 1,3 до мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду за підгалузями та видами робіт - експлуатація устаткування водопостачання та водовідведення встановленого Територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднаннями роботодавців та профспілковими об`єднання Львівської області укладена Територіальна угода на 2012-2014 роки. За період роботи з квітня 2010 року по 2016 рік включно відповідач не виплатив заробітної плати у розмірі 62101 грн. 53 коп. за роботу у свідкові дні - 1595 грн. 81 коп., вечірні - 2930 грн. 23 коп., нічні - 1713 грн. 31 коп., надурочні - 666 грн. 09 коп. Згідно розрахунків 1, 2 позивачка недоодержала відпускних в сумі 2794 грн. 03 коп. та лікарняних - 2051 грн. 40 коп. Всього недоодержана заробітна плата становить 73852 грн. 40 коп. Розрахунок недоодержаної заробітної плати в сумі 73852 грн. 40 коп. проведено на підставі розрахункових помісячних листів, які видавались Самбірським ВУВКГ за період з квітня 2010 року по грудень 2016 року включно. Позивачка зазначає, що вказані порушення законодавства про працю виявлені територіальною державною інспекцією з питань праці у Львівській області Державної інспекції з питань праці України, що підтверджується листами інспекції праці, та Самбірської міжрайонної прокуратури. Посилаючись на зазначені обставини та поданий розрахунок [PERSON] просить стягнути з відповідача вказану заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2010 року по день звільнення з роботи та відшкодувати 5000 грн. моральної шкоди, яку позивачка зазнала унаслідок невиплати заробітної плати у визначеному законом розмірі. У судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] підтримали заявлені вимоги посилаючись на обставини зазначені у позові. Представник відповідача Дмитришин М.П . у судове засідання не з`явилася, подала до суду відзив на позов у якому зазначено, що [PERSON] за період з квітня 2010 року по жовтень 2011 року виплачено заробітну плату у розмірі 9657 грн. 27 коп., яка не врахована у розрахунку [PERSON] Крім того, Самбірським ВУВКГ позивачці за період з квітня 2010 року по липень 2014 року нараховано 34461 грн. 74 коп. невиплаченої заробітної плати. Відтак відповідач визнає позов частково, в задоволенні решти вимог просить відмовити. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши подані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Згідно з ч. 3 ст. 96 КЗпП України формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів. Частиною 2 ст. 97 КЗпП України пере5дбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Згідно із ч. 4 ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Встановлено, що [PERSON] , згідно наказу № 1 від 1 січня 1998 року, була прийнята на посаду машиніста другого розряду підкачуючої насосної станції Самбірського ВУВКГ. Наказом № 96 від 3 липня 2018 року позивачка звільнена з роботи із займаної посади на підставі п. 1) ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи. 15 квітня 2010 року на зборах трудового колективу Самбірського ВУВКГ був укладений за участю керівника ВУВКГ та погоджений головою профкому даного підприємства колективний договір на 2010-2012 р.р. 30 жовтня 2012 року між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднаннями роботодавців та профспілковими об`єднаннями Львівської області укладена територіальна угода на 2012-2014 роки. Даними угодами визначені умови оплати праці працівників Самбірського ВУВКГ і працівників підприємств житлово-комунального господарства області та встановлені відповідні коефіцієнти співвідношень мінімальної тарифної ставки. Змін до колективного договору в 2010-2012 роках не вносилось. Відповідач з квітня 2010 року при визначенні місячного посадового окладу робітника першого розряду проводив оплату заробітної плати позивачці без донарахування до мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду коефіцієнтів визначених колективним договором на 2010-2012 р.р. та територіальною угодою на 2012-2014 р.р. Законом України «Про державний бюджет України на 2009 рік» встановлена мінімальна заробітна плата у розмірі 650 грн. З 1 жовтня 2009 року в той час, як мінімальна заробітна плата становила 884 грн. з квітня 2010 року Законом України «Про державний бюджет України на 2010 рік». Відповідно до проведеного розрахунку відповідачем не виплачено [PERSON] заробітної плати з квітня 2010 року по грудень 2016 року 59349 грн. 70 коп., та по відпустках 2794 грн. 03 коп. та по лікарняних листах 2051 горн 40 коп. Всього відповідачем не виплачено коштів в сумі 64195 грн. 13 коп. При цьому суд враховує, що позивачці згідно довідки № 2 від 18 січня 2019 року виплачено заробітну плату за період з квітня 2010 року по жовтень 2011 року в сумі 9657 грн. 27 коп. про що зазначено у відзиві на позов. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки [PERSON] , копіями колективного договору Самбірського ВУВКГ на 2010-2012 р.р., територіальної угоди на 2012-2014 р.р., довідками про заробітну плату позивачки на займаній посаді та про відпустки, розрахунками невиплаченої заробітної плати та відпускних, копіями листів територіальної інспекції з питань праці у Львівській області, іншими матеріалами справи. З урахуванням усіх обставин справи суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки, згідно умов оплати праці, визначених колективним договором та територіальною угодою слід стягнути 64195 грн. 13 коп. невиплаченої заробітної плати. Згідно статті 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст. 237-1 КЗпП України чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9 КЗпП України, є недійсними. Підставою для відшкодування моральної шкоди є не тільки наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, але і те, що таке порушення призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ураховуючи те, що позивачкою та її представником не подано жодних доказів про те, що унаслідок порушення відповідачем права [PERSON] на отримання всіх сум, що належали їй, в день звільнення призвело доморальних страждань позивачки, втрати нею нормальних життєвих зв`язків чи вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя і тому не доведено обставин заподіяння моральної шкоди.

Outcome: partial