Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом, який 09 лютого 2021 року уточнила до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовна заява мотивована тим, що 21 липня 2017 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 2260. [INFO] у сторін народилася донька - [PERSON] . Протягом перебування у шлюбі сімейні стосунки сторін погіршувалися, виявилась суттєва різниця у поглядах на шлюб та сім`ю, в результаті чого шлюбні відносини фактично припинилися з 12 грудня 2020 року, спільне господарство не ведуть, спільного сімейного бюджету не мають, проживають окремо. Подальше перебування в шлюбі та його збереження неможливе, шлюб існує формально, спір про розподіл майна між сторонами відсутній. У зв`язку з викладеним, [PERSON] просить розірвати шлюб, укладений з [PERSON] , який зареєстрований у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 2260. Після розірвання шлюбу залишити прізвище « [PERSON] », судові витрати просила не стягувати з відповідача на її користь, доньку залишити проживати з нею. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивачка - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду надала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, підтверджує своє бажання розірвати шлюб та вважає непотрібним надання часу для примирення. У разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти заочного розгляду справи. Просила справу розглядати без її участі. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав через канцелярію суду заяву, в якій позовні вимоги позивачки визнав, не заперечував проти їх задоволення та не заперечував проти того, щоб їх малолітня донька [PERSON] , [INFO] , проживала разом з матір`ю. Просив розглядати справу за його відсутності. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 21 липня 2017 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 2260, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 21 липня 2017 року (а. с. 3). Сторони по справі мають доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а. с. 4). Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з статтями 21, 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги (частина перша статті 55 СК України). Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей (частина третя статті 109 СК України). Відповідно до статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно з статтею 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до частини другої статті 114 та абзацу 2 частини третьої статті 115 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Cуди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 11 червня 2019 року № 605/434/18 (провадження № 61-3235св19): Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Встановивши, що сторони сумісного господарства не ведуть, шлюбно-сімейні відносини припинені, сторони припинили ведення спільного господарства, шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать інтересам як позивача, так і відповідача, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд доходить висновку про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя та наявність підстав для задоволення позову [PERSON] про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною п`ятою статті 157 СК України визначені права того із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України за певних умов. За відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. З наведених положень закону та встановлених обставин справи вбачається, що визначення місця проживання дитини з позивачкою відповідає інтересам дитини, оскільки дитині на час розгляду справи не виповнилося трьох років, вона потребує материнського піклування та проживає разом з матір`ю, крім того матеріали справи не містять доказів про наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини. Відповідач надав письмову заяву про те, що не заперечує проти того, щоб їх малолітня дитина проживала з позивачкою. На підставі вищевикладеного, враховуючи відсутність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дитини, суд доходить висновку, що неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , слід залишити проживати разом із матір`ю [PERSON] . Згідно з частиною другої статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесені позивачем судові витрати документально підтверджені квитанцією про сплату № 0.0.1972454464.1 від 12 січня 2021 року у сумі 908,00 грн. Позивачкою надано до суду заяву, згідно якої вона просить суд не стягувати судові витрати з відповідача. Тому, суд залишає витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн. за позивачкою.

Outcome: approved