Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в обґрунтування якого посилається на наступні обставини. 03.07.2020 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якої позивач передала, а відповідач отримав грошові кошти у розмірі 9600 грн, які зобов`язався повернути у строк до 18.07.2020 включно. Разом із цим, в обумовлений строк відповідач не повернув суму позики. У зв`язку з цим позивач просила суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 9600 грн, а також судові витрати, що складаються із витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн та судового збору в розмірі 908 грн. У судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій також вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, відзиву на позов не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 03.07.2020 відповідач [PERSON] взяв у борг у позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 9600 грн та зобов`язався повернути їх у строк до 18 липня 2020 року включно, про що відповідач надав позивачу відповідну розписку (а.с. 9). 04.08.2020 у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за розпискою позивачем на його адресу була надіслана вимога про необхідність термінового повернення боргу в розмірі 9600 грн (а.с. 13, 14, 15). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, а також постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 154/3443/18, - який суд враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Таким чином, із досліджених у судовому засіданні доказів суд дійшов висновку, що сторонами [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, а розписка свідчить про укладення договору позики між позивачем та відповідачем, відповідно до якого позивач надала у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 9600 грн, які останній зобов`язувався повернути у строк до 18 липня 2020 року включно, однак у вказаний строк гроші ним повернуті не були. Факт передання позивачем грошей відповідачу підтверджується наявною у позивача розпискою, засвідчена копія якої долучена до матеріалів справи. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний, зокрема, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази, враховуючи, що відповідач відзив на позов та будь-яких доказів, що спростовують вимоги позивача, суду не надав, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги повністю та стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 9600 грн. Щодо розподілу між сторонами судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] 01.03.2021 уклала договір про надання правничої допомоги з адвокатом Козачук Ольгою Сергіївною, повноваження якої також підтверджуються свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 1976 та ордером серії ПТ № 230892 (а.с. 16, 17, 18-20). З акту № 1 приймання-передачі наданих послуг від 22.03.2021 вбачається, що позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу, яка була надана адвокатом Козачук О.С., у загальному розмірі 5000 грн, що складаються з наступного: 1) ознайомлення з документами, що стосуються неповернення суми боргу позивачу відповідачем (одна година) - 250 грн; 2) моніторинг судової практики по аналогічним справам, формування правової позиції (одна година) - 250 грн; 3) підготовка позовної заяви про стягнення суми боргу в розмірі 9600 грн з [PERSON] на користь [PERSON] (вивчення матеріалів для складання позовної заяви, аналіз, підбір необхідних документів, підготовка документів - додатків до позовної заяви, складання переліку додатків до позову, відправлення позову до суду) - 4500 грн, - сплата позивачем яких підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 24 від 01.03.2021 (а.с. 21, 22). Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому суд враховує, що у разі недотримання вимог частини ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Однак обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. У той же час, відповідач у судове засідання не з`явився та не зазначав про неспівмірність витрат позивача на правову допомогу, клопотання про їх зменшення відповідачем не заявлялося. Понесення позивачем судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 908 грн підтверджується квитанцією № 7730 від 23.03.2021 та випискою про зарахування вказаної суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 2, 3). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених останньою судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн, який є обґрунтованим та співмірним з огляду на положення ч. 4 ст. 137 ЦПК України, а також на сплату судового збору в розмірі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved