Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Барського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про виділ частки житлового будинку у натурі. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що у період шлюбу сторони придбали у спільну часткову власність по Ѕ житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Оскільки сторони у справі розірвали шлюб, то виникла необхідність розділити житловий будинок. Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 27.09.2017 було відкрито провадження у даній цивільній справі. Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 21.01.2020 суддю Хитрука В.М. було відведено від участі у розгляді даної справи. 21.01.2020 після проведення повторного автоматизованого розподілу справи, справу передано для розгляду судді Питель О.В. У ході підготовчого засідання позивачем подано заяву про зміну предмету позову, [PERSON] просила встановити порядок користування житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, у зв`язку з неможливістю виділу її частки у натурі. Позивач просила виділити їй у користування житлову кімнату 1-1 площею 26,6 кв.м, веранду «а» площею 5,2\~кв. м, ганок «а1», гараж «Г»; відповідачу виділити у користування житлові кімнати 1-3 площею 12,3 кв.м, та площею 11,82 кв.м, прибудову «а2», підвал «а3», хліви Б та В, вбиральню «Г1»; хвіртку, паркан та ворота залишити у спільному користуванні. Такий порядок користування позивач обґрунтувала тим, що користування саме такими кімнатами будинку вже склалося між сторонами, крім того, оскільки відповідачу передбачається виділити кімнати, у яких частково виконано ремонтні роботи, то позивач просила виділити їй у користування гараж, оскільки кімната, шо відходить у користування їй, не відремонтована зовсім. Відповідач [PERSON] заперечив проти задоволення позову. Подав письмовий відзив, у якому зазначив, що у позовній заяві позивач [PERSON] навела обставини, що не відповідають дійсності, однак наведені обставини не стосуються предмету спору. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали змінені позовні вимоги, просили встановити порядок користування домоволодінням. У судовому засіданні відповідач та представник відповідача спочатку заперечили проти задоволення змінених позовних вимог. У ході судового засідання, відповідач [PERSON] повідомив, що погоджується з запропонованим позивачем порядком користування житловим будинком, однак, не згодний, щоб гараж було передано для користування позивачеві. Вказав, що у гаражі зберігаються його особисті речі. Запропонував, щоб позивачеві було виділено у користування курник. Крім того, відповідач зауважив, що для нього категорично неможливо спільно користуватися з позивачем одною хвірткою, парканом та воротами. Пропонував, щоб позивач зробила собі окремій вхід на подвір`я, або він сам зробить їй іншу хвіртку. Позивач надала додаткові пояснення, у яких зазначила, що курник їй непотрібен. Наполягала на виділення їй у користування з господарських будівель і споруд саме гараж, оскільки половина будинку, що виділяється їй у користування, має гірший стан, за половину будинку для відповідача. Суд, заслухавши позивача, відповідача та їх представників, дослідивши матеріали справи, встановив таке. Відповідно до даних копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.12.2012 Барська районна спілка споживчих товариств продала, а сторони у справі [PERSON] та [PERSON] у рівних частках (по Ѕ) кожен купили житловий будинок з належними будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] . Продаж вчинено за 7145 гривень (а.с. 5). Відповідно до даних копії квитанції до прибуткового касового ордера, [PERSON] було внесено 7145 гривень до каси Барської райспоживспілки (а.с. 80). Згідно з даними копії рішення 2 сесії 7 скликання Копайгородської селищної ради від 04.12.2015, вулицю 40-річчя Жовтня перейменовано на вулицю Соборна (а.с. 6). Відповідно до даних копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] шлюб між сторонами у справі було розірвано 05.11.2013, про що складено актовий запис № 30, після розірвання шлюбу подружжю присвоєно прізвище: « [PERSON] » (а.с. 7). Згідно з даними висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 21.06.2019 № 6731/6740/6741/18-21, дійсна ринкова вартість житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у цінах, які сформовані станом на час проведення дослідження, становить 102366 гривень; розробити варіанти поділу Ѕ частки житлового будинку з прибудовами і господарськими спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , не вбачається можливим (а.с. 102-123). Відповідно до даних технічного паспорта № 313 на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , будинковолодіння складається з: житлового будинку «А», веранди «а», ганку «а1», прибудови «а2», підвалу «а3», хліва «Б», хліва «В», гаражу «Г», вбиральні «Г1», хвіртки «2», паркану «3», воріт «4». У свою чергу будинок «А» складається з: підвалу «І», веранди «ІІ», веранди «ІІІ», житлової кімнати «1» площею 26,6 кв.м, кухні «2», житлової кімнати «3» площею 12,3 кв.м, житлової кімнати «4» площею 11,82 кв. м. Копія технічного паспорта долучена до матеріалів справи, оригінал оглянуто у судовому засіданні (а.с. 131-135). У судовому засіданні було оглянуто оригінал інвентарної справи № 477 на домоволодіння по [ADDRESS] . Згідно з даними копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] позивач 05.11.2019 уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 167). Відповідно до даних копії довідки МСЕК серії 10ААБ № 296469 позивач є особою з інвалідністю другої групи безтерміново (а.с. 8). Згідно з даними копії довідки МСЕК серії 10 ААВ № 523243 відповідач є особою з інвалідністю першої групи безтерміново (а.с. 179). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані такими нормами права. Положеннями\~статті 41 Конституції\~передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Аналогічні положення містить стаття 317 ЦК України. Частиною першою\~статті 319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Разом з тим, у статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Положеннями\~статті 358 ЦК України\~регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об`єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зі змісту наведеної норми закону можна зробити висновок, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Вказана норма матеріального права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України\~при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Оскільки спірні правовідносини у цій справі не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України\~виділяє у користування сторонам спору в натурі частки, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постанові від 11.09.2019 провадження № 61-31991св18. З урахуванням вказаного, судом встановлено, що між співвласниками існує спір з приводу користування майном, яке перебуває у них на праві спільної часткової власності, а спірні правовідносини не стосуються розподілу цього майна для припинення права спільної часткової власності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] частково і встановлення порядку користування житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами. При цьому, кожному із співвласників надається у володіння і користування та частина спільного майна в натурі, яка відповідає їх часткам у праві спільної часткової власності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що кімнати житлового будинку слід виділити у користування сторонам у справі за запропонованим позивачем варіантом, проти якого не заперечував відповідач; при цьому, суд дійшов висновку, що господарські будівлі та споруди слід залишити у спільному користуванні, оскільки вони є в однині та їх неможливо виділити кожному співвласнику у користування з дотриманням рівності часток співвласників. Згідно з ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Документально підтверджені судові витрати позивача у даній справі становлять 10080 гривень та складаються з витрат на правову допомогу у розмірі 1500 гривень (а.с. 11) та витрат на залучення експерта 8580 гривень (а.с. 61, 67, 123). Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, то судові витрати підлягають відшкодуванню частково, у розмірі 6006 гривень. Крім того, ураховуючи, що позивач та відповідач звільнені від сплати судового збору, то з огляду на викладені вище положення процесуального закону, судові витрати відповідача підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: partial