Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із позовом, в наступному подавши заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до яких просить постановити рішення про надання дозволу на багаторазові тимчасові поїздки за межі України, а саме до Ізраїлю, Чехії, Італії, Румунії,Болгарії, Греції,. Кіпру, Таїланду, Польщі, Німеччини, Іспанії, Франції, Туреччини, Грузії, неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу її батька - [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з 11.10.2003 р. по 17.10.2014 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Під час сумісного життя з відповідачем, а саме 11.05.2004 р. позивачка народила спільну доньку [PERSON]. Після розірвання шлюбу, неповнолітня дитина залишилася проживати разом з позивачкою, яка на даний час забезпечую доньку усім необхідним для її нормального розвитку та життя. Усю відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, позивачка взяла на себе. Цього року позивачка має намір оздоровити дитину в місцевості із іншим кліматом. Крім цього, на думку позивачки, поїздка до інших країн, сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її фізичному здоровї, духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Як зазначає позивач, відповідач не дає дозвіл на виїзд дитини за кордон, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Позивач у судове засідання не з'явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, згідно наданої до суду письмової заяви представник позивача просить справу розглядати у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, згідно письмової заяви, яка надійшла на адресу суду, відповідач просить справу розглядати у його відсутності, заперечень щодо позовної заяви не має. Згідно поданої до суду письмової заяви представник Служби у справах дітей Одеської міської ради просить справу розглядати у його відсутності та постановити рішення з урахуванням інтересів дитини. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наданим доказам, вважає, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, сторони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження серії 1-ЖД № 200033, видане 02 червня 2004 року Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси. На даний час неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], проживає разом з позивачкою. Відповідач проживає окремо. В позовній заяві позивач вказує, що з метою покращення здоровя та розвитку дитини вона має намір виїжджати з донькою за межі України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України, в'їзду до України громадян України», виїзд за кордон України громадянина, який не досяг 18 років, здійснюється на підставі проїзного документа дитини. Згідно ст. 4 зазначеного Закону, оформлення проїзного документа на дитину здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 р. №57, визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). В позовній заяві позивач зазначає, що відповідач [PERSON], який є батьком неповнолітньої [PERSON], не дає дозвіл на виїзд дитини. Згідно письмової заяви, яка надійшла на адресу суду та зареєстрована за вх. №50443/15Вх. від 19.06.2015 р., відповідач заперечень щодо позовної заяви, тобто обставин та вимог викладених в ній, не має. Таким чином, суд робить висновок, що відмова у наданні дозволу на її виїзд дитини, перешкоджає її інтересам та порушують право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості. Стаття 33 Конституції України гарантує, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частина 3 статті 313 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.ст. 7, 155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч. 2 ст. 154 Сімейного кодексу України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 141, 155 Сімейного кодексу України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись в супереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 р. та ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР від 27 лютого 1991 р. № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 3 ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, учасницею якої є Україна, сім'я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства і держави. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, прийнятого ООН 16 грудня 1966 р. та ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня 1973 р. № 2148, сім'ї, яка є природним і основним осередком суспільства, повинні надаватися по можливості якнайширша охорона і допомога, особливо при її утворенні і поки на її відповідальності лежить турбота про несамостійних дітей та їх виховання. Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: approved