Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Відповідач [PERSON] позов визнав повністю. Під час розгляду справи по суті позивач [PERSON] свої вимоги в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів підтримала повністю. [PERSON] також вказала, що на протязі двох років вони з відповідачем однією сім'єю не проживають, спільне господарство не ведуть. Позивачка просить суд, в разі розірвання шлюбу, надати їй право й надалі іменуватися прізвищем [PERSON] та не стягувати з відповідача понесені нею судові витрати. Малолітня дочка [PERSON] проживає разом з позивачкою, у лікарів у зв'язку із захворюваннями не знаходиться. [PERSON] має постійний заробіток, а відповідач, з її слів, не працює, його доходи носять мінливий характер. [PERSON] також вказала, що з моменту подачі позовної заяви відповідач допомагає дитині матеріально та спілкується з нею. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що позов визнає повністю, згідний на розірвання шлюбу та сплату на утримання дитини аліментів у розмірі одна тисяча гривень. Відповідач підтвердив, що немає постійного місця роботи, його доходи є періодичними. Дослідивши докази по справі та встановивши інші фактичні обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню із слідуючих підстав. Відповідно до ч.4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України( далі ЦПК України), у разі визнання відповідачем позову, за наявності законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Так, у відповідності до свідоцтва про шлюб, між громадянами [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований 16.10.2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Радивилівського районного управління юстиції Рівненської області за актовим записом № 108. Після укладення шлюбу, громадянці [PERSON] було присвоєно прізвище чоловіка, а саме [PERSON] (а.с.7). Під час розгляду справи по суті, судом було встановлено, що шлюбні відносини подружжя є фактично розірваними, так як на протязі двох років вони разом не проживають. Суд робить висновок, що подальше спільне життя подружжя суперечить їхнім інтересам, збереження шлюбу є неможливим, тому його необхідно розірвати. Приймаючи рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], суд керується нормами ст.24 Сімейного кодексу України про те, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається Відповідно до норм ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Також судом встановлено, що до укладення шлюбу з [PERSON], позивачка іменувалася прізвищем [PERSON] (а.с.7). Згідно з нормами ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила свої прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу й надалі іменуватися цим прізвищем. Позивачка та відповідач є батьками [PERSON], [INFO] (а.с.8). Згідно ч.3 ст.181, ст. 184 Сімейного Кодексу України, кошти за рішенням суду на утримання дитини (аліменти) можуть присуджуватися у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід. Норми ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України вказують на те, що при визначенні розміру аліментів в межах позовних вимог, суд враховує стан здоров'я, матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіків, дружини, батьків, дочки, сина Судом встановлено, що відповідач [PERSON] немає постійного місця роботи, його доходи носять мінливий характер. Стан здоров'я малолітньої дочки є задовільним. Дані обставини визнані сторонами під час розгляду справи по суті. На момент прийняття судом рішення по даній цивільній справі, дочка позивачки та відповідача [PERSON] досягла восьмирічного віку. У відповідності до Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік», прожитковий мінімум для дитини цього віку з 01.05.2017 року становить 1 777 гривень. Норми ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України вказують про те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, обов'язок по здійсненню таких витрат лягає на обох батьків, у зв'язку з чим, при визначенні розміру аліментів має враховуватись участь кожного з батьків у таких витратах. Приймаючи рішення щодо стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON], на утримання малолітньої дитини, суд бере до уваги встановлені та визнані сторонами обставини про те, що їх дочка [PERSON] постійно проживає з матір'ю в селі Ситне Радивилівського району Рівненської області(а.с.9,10). Таким чином, вважаючи на дослідженні докази та встановлені фактичні обставини, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання дитини у розмірі 1 000 гривень до досягнення нею повноліття. Згідно з нормами п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до пункту 3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільняються від сплати судового збору під час розгляду цивільної справи позивачі у справах щодо стягнення аліментів. Норми ч.3 ст. 88 ЦПК України вказують, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно з нормами ст.ст.79, 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, які складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. В матеріалах справи в наявності письмові докази, які підтверджують сплату позивачко судового збору за подання позовної вимоги про розірвання шлюбу( а.с.1 ). Позивачка [PERSON] просить суд не стягувати з відповідача на його користь судові витрати по справі. Вважаючи на норми ст. 11 ЦПК України щодо принципу диспозитивності цивільного судочинства (розпорядження особами, які беруть участь у справі, своїми правами на власний розсуд), суд не стягує з відповідача, на користь позивача, судові витрати по справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved