Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, вказавши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] є співвласником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою, крім позивача, також зареєстровані її мати - третя особа у зазначеній справі [PERSON], а також син позивача та онук третьої особи [PERSON] Відповідач у 2016 році виїхав за заробітки у м. Київ і по теперішній час за вказаною адресою не проживає. Крім того, в останній час у позивача із сином склалися неприязні відносини, у зв'язку з чим останній змінив свій номер телефону і жодних відомостей про нього позивач не отримує понад рік. В той же час, внаслідок реєстрації сина у її будинку позивач позбавлена можливості впорядкувати документанцію на будинок та отримати субсидію на комунальні послуги, тому відповідно порушуються права позивача як власника. Таким чином, позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням. У судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, а також зазначила, що позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, відзиву на позов він також не подав. Третя особа в судове засідання не з'явилася, надала суду письмову заяву, в якій вказала, що просить розглянути справу за її відсутності та наполягає на задоволенні позову. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, у той час як позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Також у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) разом з третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - матір'ю позивача [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 січня 1994 року у рівних частках є власниками житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8, 21). Також власником зазначеного будинку був батько позивача [PERSON], який помер [INFO] (а.с. 22). Зазначені обставини також підтверджуються технічним паспортом на зазначений житловий будинок (а.с. 18-20). Відповідно до довідки про склад сім'ї та розподіл платежів за житлово-комунальні послуги, виданої Виконавчим коміетом Бараниківської сільської ради Кремінського району Луганської області № 02-29/159 від 11.05.2017, позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою також зареєстрований син позивача [PERSON] та її мати - третя особа [PERSON], що також вбачається з відомостей домової книги від 24.01.1994 (а.с. 9-11, 17). З акту обстеження фактичного проживання від 02.07.2018, підписаного депутатом Бараниківської селищної ради Кремінського району Луганської області [PERSON], вбачається, що понад десять років відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв'язку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] є власниками в рівних частках житлового будинку за адресою: [ADDRESS], в якій залишається зареєстрованим син позивача та онук третьої особи - відповідач [PERSON], що позбавляє позивача права вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що [PERSON] не проживає за адресою своєї реєстрації понад один рік, що підтверджується дослідженим в судовому засіданні актом обстеження фактичного проживання мешканців будинку від 02.07.2018, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved