Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, в якому просить надати їй, [PERSON], [INFO], дозвіл на багаторазові виїзди на тимчасово неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області, та за межи України до Російської Федерації, з неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], без згоди і супроводу батька - [PERSON], [INFO], громадянина України, у період з дня набрання рішенням суду законної сили до [INFO] року. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що вона, [PERSON], зареєструвала шлюб 11 липня 2014 року, з [PERSON], який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харцизького міського управління юстиції у Донецькій області (актовий запис № 182). [INFO] року у них народився син: [PERSON], батьком якого зазначено - [PERSON], вона - матір'ю. 14 серпня 2018 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області шлюб між ними розірвано. Фактичні шлюбні відносини та спільне проживання ними було припинено в 2014 році, з того ж часу відповідач жодним чином не піклується про сина, та взагалі місце його проживання їй невідоме. Дитина повністю перебуває на її утриманні. Відповідно до довідки від 27 листопада 2018 року, [PERSON], дійсно проживав разом із ними в серпні 2014 року за адресою: [ADDRESS], в подальшому останній їх покинув та його місце проживання на теперішній час їй не відомо. Вона разом із дитиною проживає за адресою: [ADDRESS]. Сама піклуючись про здоров'я, виховання і її утримання. На теперішній час у неї з'явилась можливість виїжджати разом з неповнолітнім сином за кордон, зокрема у Російську Федерацію в місто Ростов на Дону для оздоровлення, відпочинку та розширення світогляду сина. Крім того на території тимчасово окупованої території проживають її родичі, а тому з метою відвідати їх, вона разом із сином має намір виїхати на вказану територію, але відповідач, не надає згоди на виїзд дитини за кордон без жодних пояснень. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Отже, оскільки вона позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кордон, беручи до уваги той факт, що відсутні будь які обмеження чи заборони, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування, вона вважає, що її позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, … з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 січня 2019 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач у судове засідання не з'явилась, від неї надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, на позові наполягає. Відповідач у судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява з проханням слухати справу за його відсутністю, проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи про причини неявки суд не повідомив, однак його неявка не перешкоджає розгляду даної справи по суті. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об'єктивному та всебічному з'ясування обставин справи, вислухавши пояснення позивача, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлені наступні обставини. З 11 липня 2014 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харцизького міського управління юстиції у Донецькій області (актовий запис № 182). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Згідно довідок від 02 липня 2018 року № [NUMBER], № 3531 [PERSON] та [PERSON] взяті на облік як внутрішньо переміщені особи. Зареєстроване місце: [ADDRESS], фактичне місце проживання: [ADDRESS]. 14 серпня 2018 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області шлюб між сторонами розірвано. [PERSON], [INFO] повністю перебуває на утриманні матері [PERSON]. Згідно довідки про склад сім'ї № 1 від 02 листопада 2018 року [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS], до складу її сім'ї входять: [PERSON], [INFO] - син; [PERSON], [INFO] - син. Згідно абз. 2 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно до п. 2 ст. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року, № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Позивачка вказує що, на теперішній час у неї з'явилась можливість виїжджати разом з неповнолітнім сином за кордон, зокрема у Російську Федерацію в місто Ростов на Дону для оздоровлення, відпочинку та розширення світогляду сина. Крім того на території тимчасово окупованої території проживають її родичі, а тому з метою відвідати їх, вона разом із сином має намір виїхати на вказану територію. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Принципом п. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «...малолітнє дитя не повинне, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучний зі своєю матір'ю». Принцип п. 7 цього міжнародного правового акту передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Як з'ясовано в судовому засіданні з 2014 року сторони однією сім'єю не проживають, шлюб між сторонами розірвано, фактичне місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], визначене з позивачкою, тому, цей обов'язок покладено на матір - позивача по справі. На думку суду та враховуючи частину 1 статті 3 Конвенції про права дитини щодо приділення першочергової уваги як найкращому забезпеченню інтересів дитини, право дитини на вільне пересування та виїзд за кордон не може бути обмежене, а сам виїзд дитини за кордон не порушує прав відповідача, як батька дитини, та вчиняється матір'ю в інтересах сина. Відповідно до ст. 150 СК України мати зобов'язана піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Тобто, у даному випадку позивачка виконує свій материнський обов'язок щодо малолітнього сина [PERSON], [INFO]. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивачки до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved