Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду до [PERSON] , [PERSON] , які діють у власних інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа - Орган опіки та піклування Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстровані відповідачі - колишня невістка [PERSON] , син позивача [PERSON] та неповнолітні онуки [PERSON] , [PERSON] , які виїхали з квартири та фактично проживають у Російській Федерації. Відповідачі не проживають в зазначеній квартирі понад один рік, не сплачують комунальні платежі, особистих речей в квартирі не мають. Позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням з тих підстав, що відповідачі у вказаній квартирі не проживають, переїхали на постійне місце проживання до іншої країни, а саме Російської Федерації і добровільно з реєстраційного обліку не знімаються. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала доводи, зазначені в обґрунтування позовних вимог, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явився, до суду надіслав заяву з проханням розглянути справу без їх участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі, про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористалася. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецька Луганської області в судове засідання не з`явилася, до суду подала заяву про розгляд справи без їх участі, не заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що разом зі своїм чоловіком та дитиною з 04.04.2020 орендує квартиру [ADDRESS] . Зі слів позивача вона зрозуміла, що в неї є діти та онуки, але де вони знаходяться їй невідомо. Коли вони сім`єю заїжджали до квартири в ній були лише пусті меблі та шафи, ніяких інших речей в ній не було. З сусідами вона не спілкується, тому їй невідомо чи приватизована квартира чи ні. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивача. [PERSON] та [PERSON] - це син та невістка позивача. В квартирі [ADDRESS] вони проживали сім`єю разом з сином [PERSON] , згодом в них народилася дочка. Після того як почалися військові події 2014 року вони переїхали, але куди само їй невідомо. З осені 2014 року вона цю сім`ю більше не бачила. Факту виїзду з квартири вона не бачила, в квартирі не була. На теперішній час квартиру знімає та проживає в ній [PERSON] . Хто саме є власником квартири їй невідомо. Вислухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 04.08.2004 серії ВВК № 731614, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Малаховим С.О., витягом з Державного реєстру правочинів від 04.08.2004 про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6078, а також витягом з державного реєстру прав КП «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» № 4430877 від 12.08.2004. Згідно з копією довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 3333 від 13.02.2020, виданої ЦНАП у м. Сєвєродонецьку Сєвєродонецької міської ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (колишня невістка), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (онук), [PERSON] , [INFO] (онука). Позивач, звертаючись до суду, посилається на те, що через те, що в квартирі залишаються зареєстрованими відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] тривалий час, позивач не в змозі користуватися в повній мірі правами щодо володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Безпідставне перебування відповідачів на реєстраційному обліку у квартирі, на думку позивача, свідчить про перешкоди у користуванні власністю та є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності, а саме права користування та розпорядження житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд враховує правову позицію, яка викладена в постанові ВСУ по справі № 6-158цс14, згідно з якою право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до копії паспорта громадянина Російської Федерації № [NUMBER] , виданого 02.09.2018 ДУ МВС Росії по Самарській області, [PERSON] , [INFO] , є громадянином Російської Федерації та зареєстрований з 09.02.2017 за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з позовної заяви, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у вищевказаній квартирі з 2014 року, оскільки добровільно виїхали до постійного місця проживання до Російської Федерації. Зазначена обставина підтверджується показаннями свідків, які повідомили про те, що останні за місцем реєстрації не проживають, а отже втратили інтерес до вказаного житлового приміщення. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. А отже, виходячи з аналізу вказаних положень законів, обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в вказаному випадку на її матір та батька. Відповідно до ч. 2-3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином, неповнолітні [PERSON] та [PERSON] , які на момент реєстрації у спірній квартирі були малолітніми особами, не мали права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набули право користування житлом за місцем проживання з батьками, з якими вони проживали. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у спірній квартирі за місцем проживання своїх батьків [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, право користування житловим приміщенням неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] на момент реєстрації в спірній квартирі є похідним від права їх батьків. При цьому, суд бере до уваги висновок Органу опіки та піклування Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області від 08.10.2020 № 871 про доцільність позбавлення неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] права користування житлом. Отже, позовна вимога щодо визнання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню. Застосовуючи вищевказані норми матеріального права, суд враховує роз`яснення надані Пленумом Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року. Зокрема, в тій частині, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). За таких обставин, враховуючи, що відповідачі не проживають у вказаній квартирі понад один рік і переїхали проживати до іншого місця проживання до Російської Федерації, не є її власниками, а існування реєстрації відповідачів в квартирі позивача обмежує її право власності, суд вважає, що досліджені судом докази свідчать про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , які діють у власних інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 0.0.1745690187.1 від 22.06.2020 у сумі 840,80 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. Разом з цим, суд враховує, що позивач, звертаючись до суду з позовом, просила не стягувати судовий збір з відповідачів, а тому вважає за можливе не стягувати судові витрати з відповідачів та залишити їх за рахунок позивача.

Outcome: approved