Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору. На момент ліквідації колгоспних дворів будинок належав його учаснику [PERSON] . Після ліквідації колгоспних дворів вона не отримала свідоцтва та не зареєструвала права власності на житловий будинок. [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Позивач є спадкоємцем [PERSON] за заповітом. Спадщину вона прийняла. Нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої на житловий будинок у зв`язку з відсутністю дійсного правовстановлюючого документа на спадкове майно. Саме тому позивач звернулася до суду та просила судовим рішенням визнати за нею право власності на вищевказаний житловий будинок у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . У судове засідання позивач не з`явилася, але подала до суду заяву, у якій підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити та розглянути справу без її участі. Представник відповідача Носівської об`єднаної територіальної громади в особі Носівської міської ради Чернігівської області в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву, у якій визнала позовні вимоги та просила справу розглянути за відсутності представника відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд проводить підготовче судове засідання за відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому була зареєстрована [PERSON] , що підтверджується довідкою Носівської міської ради Чернігівської області № 14-28/45 від 05 червня 2020 року (а. с. 6). У п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленум ВСУ роз`яснює, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Отже, [PERSON] як члену ліквідованого колгоспного двору належав житловий будинок [ADDRESS] , але після ліквідації колгоспних дворів вона не отримала свідоцтва та у встановленому законом порядку не зареєструвала своє право власності на цей будинок. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 5). Після її смерті відкрилася спадщина на спірний житловий будинок, який належав їй як члену ліквідованого колгоспного двору. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було, з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] , що підтверджується копією заповіту, посвідченого 16 квітня 2008 року секретарем виконавчого комітету Червонопартизанської сільської ради Носівського району Чернігівської області (а. с. 30). Заповіт не змінено й не скасовано, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 34-35). Отже, спадкування після смерті [PERSON] здійснюється за заповітом. Із копії спадкової справи до майна померлої [PERSON] № 334/2012, заведеної Носівської районною ДНК, убачається, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , подавши в установлений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини до Носівської районної державної нотаріальної контори. Вона отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки (а. с. 29-31). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на час своєї смерті була зареєстрована одна в будинку [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Носівської міської ради Чернігівської області від 25 червня 2020 року № 14-28/51 від 25 червня 2020 року (а. с. 7). Отже, інших спадкоємців, крім [PERSON] , які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] , немає. У судовому засіданні встановлено, що позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірний житловий будинок, оскільки позивачем не надано правовстановлюючого документа на спадкове майно, та у зв`язку з тим, що спадкове домоволодіння мало статус колгоспного двору, що підтверджується постановою державного нотаріуса Носівської районної ДНК про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 500/02-31 від 01 липня 2020 року (а. с. 18). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Матеріали справи підтверджують, що на будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а. с. 15-17). Ринкова вартість житлового будинку станом на 31 липня 2020 року становить 75200 грн., що підтверджується копією звіту про незалежну оцінку (а. с. 19-20). Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ураховуючи встановлені обставини та вищенаведені правові норми, суд робить висновок, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved