Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із заявою про встановлення факту розірвання шлюбу. Свою заяву мотивує тим, що 28.10.1989 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Ківерцівським РВ ЗАГС Волинської області за актовим записом №119. У 2008 році рішенням Дебальцевського міського суду Донецької області шлюб між ними було розірвано, однак вона не була присутньою в судовому засіданні та копії судового рішення їй надіслано не було. Разом з тим, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, яке було видано [PERSON], реєстрація розірвання шлюбу була проведена 08.09.2008 року відділом РАЦС Дебальцевського МУЮ Донецької області за актовим записом №140. При зверненні до Ківерцівського відділу РАЦС ГТУЮ у Волинській області їй роз'яснено, що для отримання свідоцтва про розірвання шлюбу необхідно належним чином завірене рішення суду. Зазначає, що відповідне судове рішення про розірвання шлюбу на даний час отримати неможливо, оскільки Дебальцевський міський суду Донецької області знаходиться на окупованій території, архівні справи даного суду за 2008 рік іншим наближеним судам не передавалися. Просить встановити факт розірвання (припинення) шлюбу між нею та [PERSON], який був зареєстрований Ківерцівським РВ ЗАГС Волинської області 28.10.1989 року за актовим записом №119. Заявник [PERSON].в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заяву підтримує та просить її задовольнити. Представник заінтересованої особи Ківерцівського РВ РАЦС ГТУЮ у Волинській області в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, згідно якої суттєвих заперечень по суті заяви немає, просить розгляд справи проводити у його відсутності. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER], 28.10.1989 року між заявником [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Ківерцівським РВ ЗАГС Волинської області за актовим записом №119 /а.с.8/. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 08.09.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 08.09.2008 року відділом РАЦС Дебальцівського МУЮ Донецької області за актовим записом №140 /а.с.9/. Пунктом 4 ч. 1 ст. 256 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. Згідно ч. 3 ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Крім того, діяльність державних органів влади України, в тому числі органів державної реєстрації актів цивільного стану України припинена та фактично не здійснюється на тимчасово окупованій території. Згідно з ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав та свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий незаконними органами та/або особами незаконних органів на тимчасово окупованій території є недійсним і не створює правових наслідків. Підставою звернення заявника до суду є неможливість реєстрації факту розірвання шлюбу в зв'язку з тим, що офіційні документи, що посвідчують зазначені факти, завірені органом окупаційної влади. В силу положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин. Як вбачається з роз'яснень, даних в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», відповідно до п. 4 ст. 273 ЦАК України суди можуть встановлювати факти реєстрації усиновлення (удочеріння), шлюбу, розірвання шлюбу, народження та смерті, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану. Окрім того, згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», із заявами про встановлення факту реєстрації шлюбу може звернутись подружжя або кожен з них. Якщо заяву подано лише одним з подружжя, другий з них притягається до участі у справі як заінтересована особа. Суддя не вправі відмовити у прийнятті заяви, а суд - закрити провадження у справі з тих підстав, що органами реєстрації актів цивільного стану відмовлено у відновленні запису про реєстрацію акту у зв'язку з відсутністю цього запису у книзі реєстрації відповідних записів, що збереглися. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, виходячи з викладеного, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, беручи до уваги те, що заявник не може у інший спосіб реалізувати свої права, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви, доведеність заявником факту розірвання шлюбу, в зв'язку з чим заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved