Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останньої грошові кошти, передані їй у якості авансу, у розмірі 26636 гривень 00 копійок та судові витрати по справі у розмірі 640 гривень 00 копійок. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона з відповідачем по справі [PERSON] домовилася про купівлю квартири [ADDRESS] , яка належала відповідачу. На вимогу відповідача 21 серпня 2017 року між ними було укладено Угоду про взяття на себе зобов`язань укласти договір купівлі - продажу, відповідно до пункту 2.8 якої позивач передала [PERSON] грошову суму у розмірі 1000 доларів США. Як відмітила позивач, згідно зазначеного пункту угоди у разі укладання договору купівлі - продажу об`єкта нерухомості, тобто квартири, вказана сума зараховуються у рахунку суми, що сплачується покупцем продавцю за об`єкт нерухомості, що продається. Водночас, відповідно до розділу 2 угоди відповідач взяла на себе низку зобов`язань, утому числі: в строк до 29 вересня 2017 року оформити усі документи, необхідні для укладення договору на відчуження об`єкта нерухомості; погасити заборгованості по всім видам комунальних платежів не пізніше 29 вересня 2017 року та надати довідки служб; здійснити зняття з реєстрації усіх зареєстрованих в об`єкті нерухомості, що продається, не пізніше 29 вересня 2017 року; укласти договір купівлі-продажу, який повинен бути підписаний у період часу з 15-00 годин до 17-00 годин 29 вересня 2017 року. Однак у подальшому договір купівлі - продажу укладений не був, відповідач в установленому порядку не повідомила позивача про стан виконання взятих на себе зобов`язань щодо підготовки квартири до продажу, будь-яких документів відповідач не надала, у передбачений угодою день до нотаріуса для оформлення такого договору не запросила. Посилаючись на те, що між сторонами так й не було укладено відповідного договору, позивач вважає, що передана відповідачу сума грошових коштів за своєю суттю є авансом та підлягає поверненню. Не погоджуючись з позовними вимогами [PERSON] 15 січня 2018 року відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, що був зареєстрований за вхідним № 1061, відповідно до якого зазначила, що укладений між сторонами договір від 21 серпня 2017 року не є попереднім договором, а є угодою про взяття на себе зобов`язань укласти договір купівлі - продажу. Як зазначила відповідач, нею були виконанні усі зобов`язання, які передбачені умовами договору, а саме погашена заборгованість за всіма видами комунальних послуг, знято з реєстрації місця проживання усіх осіб та повністю звільнено квартиру, що була предметом договору купівлі - продажу, проте позивач взятих на себе зобов`язань не виконала та на передодні укладання договору купівлі - продажу відмовилась від покупки квартири. Також [PERSON] акцентувала увагу суду на тому, що сума грошових коштів, про стягнення якої заявлено позов, була передана [PERSON] відповідачу не в якості авансу або завдатку, а саме для виконання зобов`язань щодо оплати заборгованості по комунальних платежах, оплати витрат по оформленню документів, потрібних для укладання договору купівлі - продажу квартири, зняття з реєстрації осіб тощо (пункт 2.8 договору), та відповідно до пункту 4.2 Угоди не підлягає поверненню позивачу. Скориставшись своїм правом, передбаченим статтею 179 Цивільного процесуального кодексу України, позивач [PERSON] надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що вона не відмовлялась від укладання договору купівлі - продажу квартири. У передбачений угодою день до нотаріусу її ніхто не запрошував, про виконання взятих на себе зобов`язань [PERSON] її не повідомила, та окрім як 21 серпня 2017 року позивач відповідача більше жодного разу не бачила. Також [PERSON] відмітила, що відповідачем, як стороною угоди, грубо порушено зобов`язання, передбачені пунктом 3.6 Угоди. Відповідно до ухвали Жовтневого районного суду міста Харкова від 16 січня 2018 року цивільну справу з єдиним унікальним номером 639/6717/17 направлено за підсудністю до Нововодолазького районного суду Харківської області та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2018 року передано до розгляду судді Пархоменко І.О. Розпорядженням керівника апарату суду № 918 від 18.09.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи й згідно відповідному протоколу від 18.09.2018 року справу з єдиним унікальним № 639/6717/17 (провадження № 2/631/507/18) передано до розгляду судді Трояновській Т.М. Ухвалою суду від 18 вересня 2018 року справу прийнято до провадження суддею Трояновською Т.М. у зв`язку із зміною складу суду, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні до викладених у позові та відповіді на відзив. Просила суд позов задовольнити та стягнути з [PERSON] грошові кошти, передані їй у якості авансу у розмірі 1000 доларів США, що еквівалентно 26636 гривням 00 копійок та судові витрати по справі у розмірі 640 гривень 00 копійок. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Жидков С.М. у судовому засідання позовні вимоги [PERSON] не визнали та просили суд в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки на їх думку відповідачем [PERSON] виконані усі, вказані в угоді від 21 серпня 2017 року, зобов`язання як сторони продавця, а позивач у визначений строк - 29 вересня 2017 року до нотаріуса не прибула, і відповідно не надала документи, передбачені пунктом 2.9 договору та взагалі відмовилась від купівлі квартири. Вислухавши пояснення та доводи позивача, відповідача та її представника, показання свідка, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Крім цього, частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як вбачається з матеріалів справи, 21 серпня 2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було підписано «Угоду про взяття на себе зобов`язань укласти договір купівлі-продажу», відповідно до якого [PERSON] , як продавець, та [PERSON] , як покупець, домовились взяти на себе зобов`язання укласти договір купівлі - продажу об`єкту нерухомості, розташованого за адресою: [ADDRESS] та укласти у майбутньому, а саме 29 вересня 2017 року, відповідний договір. У розділі 2 вищевказаної угоди зазначені обов`язки сторін. Так, продавець зобов`язаний в строк до 29 вересня 2017 року оформити усі документи, необхідні для укладення договору на відчуження об`єкта нерухомості (пункт 2.1), погасити заборгованість за всіма видами комунальних платежів не пізніше 29 вересня 2017 року та надати довідки служб (пункт 2.2), здійснити зняття з реєстрації усіх зареєстрованих в об`єкті нерухомості, що продається, не пізніше 29 вересня 2017 року, укласти договір купівлі - продажу, який повинен бути підписаний у період часу з 15-00 годин до 17-00 години 29 вересня 2017 року у нотаріуса Корташова С. І. за адресою: [ADDRESS] , при цьому вартість об`єкта нерухомості повинна складати суму, що еквівалентна 18 000 доларів США (пункт 2.3), звільнити об`єкт нерухомості, що продається, не пізніше 29 вересня 2017 року (пункт 2.5). У свою чергу покупець зобов`язаний укласти договір купівлі - продажу, який повинен бути підписаний у період часу з 15-00 годин до 17-00 години 29 вересня 2017 року у нотаріуса Корташова С. І. за адресою: [ADDRESS] , при цьому вартість об`єкта нерухомості повинна складати суму, що еквівалентна 18 000 доларів США (пункт 2.7), для виконання зобов`язань, взятих на себе продавцем за даним договором (оплата заборгованості по комунальним платежам, оплата витрат по оформленню документів необхідних для укладання договору та зняття з реєстрації усіх зареєстрованих) покупець передає продавцю, а продавець отримує до підписання угоди грошову суму у розмірі, який еквівалентний 1000 доларів США, при укладанні договору купівлі - продажу об`єкта нерухомості вказана сума грошей зараховується в рахунок суми, що сплачується покупцем продавцю за об`єкт нерухомості, що продається (пункт 2.8). Відповідно до розділу 4 вказаної угоди у разі невиконання зобов`язань взятих на себе продавцем він виплачує покупцю суму, що вказана у пункті 2.8 та пеню у розмірі 26 000 гривень (пункт 4.1), у разі невиконання зобов`язань взятих на себе покупцем, сума, що вказано у пункті 2.8 переходить продавцеві (пункт 4.2). Так, визначення попереднього договору міститься у частині 1 статті 635 Цивільного кодексу України, відповідно до якої попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до вимог статті 657 Цивільного кодексу України договір купівлі - продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. З аналізу форми та назви договору (угоди), що був укладений між сторонами 21 серпня 2017 року, вбачається, що він не відповідає вимогам, встановленим статтею 635 Цивільного кодексу України, а отже положення вказаної статті не можуть бути застосовані до нього. Таким чином, правовідносини між сторонами у справі склалися з приводу укладання в майбутньому договору купівлі - продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належала відповідачу - [PERSON] . Як встановлено в ході судового розгляду справи, на виконання умов укладеної угоди, а саме пункту 2.8, позивач [PERSON] передала [PERSON] , а остання отримала, грошову суму у розмірі, що еквівалентний 1000 доларів США. Зазначені обставини у судовому засіданні учасники справи визнали та не заперечували факту передачі та отримання грошей. З цього приводу у суду не має сумнівів щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, а отже відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вони не підлягають доказуванню. Крім того, зазначений факт також був підтверджений у судовому засіданні [PERSON] , яка була допитана в якості свідка 18 лютого 2019 року у відповідності до вимог статті 230 Цивільного процесуального кодексу України, за клопотанням відповідача по справі. Свідок, яка надавала ріелторські послуги відповідачу, наголошувала, що кошти, які отримала [PERSON] від [PERSON] були потрачені на підготовку квартири до продажу. Був це завдаток чи аванс свідок не відповіла. Також [PERSON] зазначила, що у встановлений в угоді день та час обидві сторони до нотаріуса не з`явились, оскільки, як їй стала відомо від іншого ріелтора, за два дні до укладення договору купівлі - продажу [PERSON] відмовилась від купівлі квартири через скрутне матеріальне становище. Вирішуючи даний спір суд виходить з положень частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України, відповідно до яких цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Під час судового розгляду справи встановлено, що договір купівлі - продажу об`єкта нерухомого майна - квартири, сторонами укладений так й не був. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем [PERSON] 01 грудня 2017 року квартиру [ADDRESS] , було продано [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі - продажу квартири, засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 5641 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 106379153 від 06.12.2017 року. Відповідач на вимогу позивача повернути передані в якості авансу кошти відмовилась, мотивуючи тим, що отримана нею сума в розмірі однієї тисячі доларів США не є ані завдатком, ані авансом. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України завдаток є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання. Завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (стаття 570 Цивільного кодексу України). Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс - це лише спосіб платежу і він не є зобов`язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов`язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов`язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. Так, у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі - продажу нерухомості. Як зазначалось вище, частина 2 статті 570 Цивільного кодексу України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку, аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України, а виконує функцію попередньої оплати. З цього випливає, що коли сторони хочуть визначити, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне. По - перше, між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів боржником, та передання майна, надання послуг, тощо кредитором). Тобто, це не може бути попередній договір про укладення у майбутньому основного договору. Це має бути саме основний договір. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважатиметься авансом. По - друге, форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі. По - третє, сторони мають прямо зазначити, що сума грошей, що сплачується боржником у рахунок майбутніх платежів є завдатком. Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з трьох вищенаведених критеріїв відмінності передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс, повинен його повернути. Залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. Якщо ж сторони домовились укласти договір, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались. Вирішуючи спірні правовідносини суд прийшов до переконання, що оскільки договір купівлі - продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі 1000 доларів США є саме авансом за продаж квартири. Оскільки договір між сторонами не укладався, продаж квартири не відбувся, відтак сума отриманого відповідачем авансу підлягає поверненню. Крім того, твердження відповідача [PERSON] , що позивач [PERSON] відмовилась купувати вищевказану квартиру не підтверджено належними доказами. Аналізуючи наведені обставини, досліджені докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, а відтак позивачу необхідно повернути суму авансу у розмірі 1000 доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного Банку України станом на час звернення позивача до суду становила 26636 гривень 00 копійок. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 640 гривень 00 копійок, що підтверджено квитанцією №1 від 09 листопада 2017 року, виданої ХОУАТ ДОБУ ТВБВ (а. с. 2). Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункту 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Суд дійшов до висновку про повне задоволення позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з чим необхідно стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 гривні 00 копійок. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved