Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовними вимогами, з урахуванням їх уточнень до [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього сина - [PERSON] без згоди та супроводу його батька [PERSON] до Грузії, Тайланду, Єгипту, Турції та Російської Федерації у період з 01 травня 2017 року по 01 травня 2018 року. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 23.07.2011 року по 19.05.2016 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Шлюб розірвано на підставі рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19.05.2016 року. Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Дитина мешкає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, фізичним, духовним та моральним розвитком дитини не займається, матеріальної допомоги не надає. З моменту розлучення, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Крім того, позивач у кінці року має можливість вивезти дитину на лікування та відпочинок за кордон. Позивач, неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина за кордон, але дані прохання відповідачем були залишені без відповіді. У зв'язку із викладеним просить суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд сина - [PERSON] за кордон, без згоди та супроводу батька [PERSON] у період з 01.05.2017 року по 01.09.2018 року до Грузії, Тайланду, Єгипту, Турції та Російської Федерації. Сторони, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з'явилися. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без її участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник третьої особи надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі та не заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв'язку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 06.09.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] народився [INFO] року, про що зроблено відповідний актовий запис № 743. Батьком записаний - [PERSON], матір'ю - [PERSON]. Згідно із копією рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19.05.2016 року по справі № 428/4492/16-ц розірвано шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 351 від 23.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]). Відповідно до копії довідки № 4139 від 08.08.2016 року, виданої КП «ЄРЦ м. Сєвєродонецька», [PERSON], [INFO], проживає разом із матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] З копії відповіді на адвокатський запит № 35 від 12.08.2016 року, виданої Комунальним дошкільним навчальним закладом №41 «Червоні вітрила» вбачається, що [PERSON] у період з 10.08.2015 року по теперішній час дошкільний заклад не відвідував, дитину у дитячий садочок не приводив, не забирав, у житті дитячого закладу участі не приймав. Вирішуючи спір по суті суд виходив з наступного. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно зі статтею 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. Згідно з вимогами ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з вимогами частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 - «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі вищенаведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, враховуючи норми ст.ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. З вищевикладеного вбачається, що при вирішенні вказаної категорії справ предметом розгляду є: відповідність такої поїздки до іншої країни інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретної країни та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку. В позовній заяві позивач вказує, що малолітній [PERSON], [INFO], проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, в той час як відповідач не надав дозволу на виїзд їх дитини за кордон, хоча позивач неодноразово зверталася до нього із проханням надати такий дозвіл. Таким чином, оскільки відповідач не надає згоди на виїзд його малолітньої дитини за кордон України, а такий тимчасовий виїзд дитини за кордон надасть їй можливість духовного розвитку та відпочинку, і не позбавить дитину права спілкуватися з батьком, то суд вважає можливим надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] за кордон без згоди та супроводу його батька [PERSON] у період з 01.05.2017 року по 01.09.2018 року до Грузії, Тайланду, Єгипту, Турції та Російської Федерації. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 58 від 28.12.2016 року про сплату судового збору у сумі 551 грн. 21 коп., у зв'язку з чим суд вважає за необхідне стягнути вказану суму судових витрат з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved