Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суд з вищевказаним позовом, у якому просить скасувати рішення виконкому Конотопської міської ради №503 від 28.11.2003 року про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки у м.Конотоп по вул.Димитрова, 11/2 площею 0,0540 га та визнати недійсним Державний акт на земельну ділянку серії СМ №018010 від 30.12.2003 року площею 0,0540 га, що розташована в м.Конотоп по вул.Димитрова, 11/2. На обґрунтування вимог вказала, що на земельній ділянці по вул.Григорія Гуляницького (колишня Димитрова) №11 площею 801 кв.м. розташований будинок з надвірними будівлями. 21/50 частина будинку належить їй на праві власності, а 29/50 відповідачу [PERSON] У 2014 році дізналася, що відповідач приватизувала 0,0540 га земельної ділянки, що перевищує належну частку у домоволодінні, при цьому ніяких документів по узгодженню межі вона не підписувала. Внаслідок такої приватизації залишок земельної ділянки суттєво менший ніж її частка, що є порушенням діючого законодавства і стало підставою звернення до суду з цим позовом. Представники відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] та за дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги адвокат [PERSON]»єва М.А., кожен окремо, заперечують задоволенню вимог. Правову позицію обгрунтовують тим, що паркан, який розподілив фактичне користування земельною ділянкою по вул.Григорія Гуляницького (колишня Димитрова) №11, був встановлений зразу після придбання будинку, десь у 1982 році, співмешканцем [PERSON] на ім»я «Миколай». Через деякий час встановлей раніше паркан зламався, а тому приблизно у 1984-1985 роках вже [PERSON] поставила на тому ж самому місті паркан із залізної сітки, який стоїть до теперішнього часу. У 2003 році відбулась приватизація земельної ділянки по фактичному користуванню, проти чого не заперечувала і [PERSON] Отже, на їх переконання, ніяких порушень при приватизації не відбулось, а тому позов вважають безпідставним. Крім того, адвокат [PERSON]»єва М.А. заявила клопотання про застосування строку позовної давності наголосивши, що позивач дізнався про порушення своїх прав у травні 2014 року під час намагання виготовити технічну документацію для приватизації іншої частини земельної ділянки.\~ Отже, пропустив трирічний строк звернення до суду, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову. Представник Конотопського міськвиконкому [PERSON] просить задовольнити вимоги, зазначивши, що з пояснень [PERSON] та приватизації земельної ділянки відповідачем у більшому розмірі ніж належна частина будинку, відсутності первинних документів на підставі яких відбувалася ця приватизація, приходить до висновку про незаконність приватизації. Треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Сумській області, відділ з питань Державної реєстрації Конотопської міської ради, КП «Конотопське МБТІ» подали клопотання про розгляд справи за відсутності їх представників, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Суд вислухавши доводи сторін, дослідивши представлені докази приходить до висновку про відмову у задоволенні позову виходячи із такого. Відповідно до ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). За положенням ст.3 ЗК земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 03.09.1982 року сторонам на праві спільної часткової власності належить будинок розташований в м.Конотоп по вул. Григорія Гуляницького (колишня Димитрова) №11, зокрема [PERSON] 21/50 частини, а [PERSON] 29/50 (а.с.8), при цьому у наведеному правочині розмір земельної ділянки вказаний 840 кв.м. Разом з тим у довідки КП «Конотопське МБТІ» технічному паспорті на будинок (а.с.19-21, 69-73) вказано про загальний розмір земельної ділянки під будинком 801 кв.м.\~ За рішеннями Конотопської міської ради від 28.11.2003 року №503 (а.с.78) та від 29.11.1996 року №369 (а.с.6-7) [PERSON] та [PERSON] були передані у приватну власність земельні ділянки розташовані по вул.Димитрова, 11, зокрема [PERSON] - 0,0353 га, а [PERSON] 0,0629 га, з приміткою про уточнення на місцевості. Суд звертає увагу, що зазначене вище рішення про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки датовано 1996 роком, а розмір встановлений майже у двічі менший ніж у [PERSON] Скориставжись своїм правом, 30.12.2003 року, [PERSON] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку передану їй у власність органом самоврядування, згідно якого, після уточнення на місцевості, розмір належній їй земельної ділянки становить 0,0540 га (а.с.80). Відомості про право власності на цю земельну ділянку внесені до Державного земельного кадастру (а.с.74-76). [PERSON], [PERSON] до теперішнього часу не закінчила почату приватизацію, від виготовлення технічної документації відмовилась (а.с.52,53) внаслідок чого земельна ділянка\~ на місцевості їй не виділялась. Допитана в якості свідка сусідка сторін [PERSON] пояснила, що після купівлі будинку по вул. Димитрова 11 спочатку паркан був побудований співмешканцем [PERSON] на ім»я «Миколай», а десь у 1984-1985 роках на місто раніше встановленого паркана [PERSON] поставила паркан із залізної сітки, який стоїть до теперішнього часу. Ніяких спорів, щодо земельної ділянки раніше між сторонами не було. Із довідки начальника Відділу у Конотопському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області вбачається, що до Відділу землевпорядна документація на земельну ділянку за адресою: Сумська область м.Конотоп вул..Григорія Гуляницького, 11/2 (колишня назва Димитрова) на ім»я [PERSON], не передавалась (а.с.82). Слід зауважити, що позивачем не надано доказів достоменності загального розміру земельної ділянки по вул. Григорія Гуляницького (колишня Димитрова) №11, а також виділенної в натурі належної їй частини. Отже, твердження позивача про порушення її права є лише припущенням. Відповідно до ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Згідно з ч.ч.1,2 ст.118 ЗК України, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користування, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Виходячи з правового аналізу ст.125 ЗК України, право власності та право користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Відповідно до положень ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г') відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з ч.1 ст.155 ЗК Україниу разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У ст.181 ЗК України визначено поняття землеустрою - це сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональної організації території адміністративно-територіальних одиниць, суб'єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил. За положенням ст.184 ЗК України землеустрій передбачає: а) встановлення (відновлення) на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, землеволодінь і землекористувань; б) розробку загальнодержавної і регіональних програм використання та охорони земель; в) складання схем землеустрою, розроблення техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель відповідних адміністративно-територіальних одиниць; г) обґрунтування встановлення меж територій з особливими природоохоронними, рекреаційними і заповідними режимами; д) складання проектів відведення земельних ділянок; е) встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок; ж) складання проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозмін, упорядкування угідь, а також розроблення заходів щодо охорони земель; з) розроблення іншої землевпорядної документації, пов'язаної з використанням та охороною земель; и) здійснення авторського нагляду за реалізацією заходів, передбачених документацією із землеустрою; і) проведення топографо-геодезичних, картографічних, ґрунтових, геоботанічних та інших обстежень і розвідувань земель. Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою, а також повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок закріплені у статтях 186, 186-1 ЗК України. За приписом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При вирішенні спору про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку суд повинен зясувати обставини правомірності передачі землі громадянам та чи не буде порушувати передача земельної ділянки законні права та інтереси інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. При цьому способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені частиною 2 вказаної статті і вказаний перелік не є вичерпним. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тобто захисту в судовому порядку підлягають саме невизнані, порушені або оспорювані права, свободи чи інтереси. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наведеного суд приходить до висновку про недоведеність порушень відповідачем законних прав та інтересів позивача у звязку з оформленням відповідачем права власності на частину земельної ділянки, якою він користувався, оскільки позивач, в порушення ст.81 ЦПК України, не надав належних доказів того, що приватизована відповідачем земельна ділянка збільшилась саме за рахунок земельної ділянки, яка була в їх користуванні без згоди позивача. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що саме частина спірної земельної ділянки до передачі її у власність відповідачу використовувалась позивачем. Будь-яких правовстановлюючих документів на загальну земельну ділянку №11 по вул. Григорія Гуляницького (колишня Димитрова) м. Конотоп, якіб усунули розбіжність у розмірі (840 чи 810 кв.м.) суду не представлено. Також позивачем не доведено невідповідність правовстановлюючого документа на земельну ділянку відповідача вимогам закону, зокрема обставини про те, що виділена останньому земельна ділянка площею 0,0540 га є більшою ніж належна позивачу. Крім того, земельна ділянка позивачу в натурі не виділялась, межі цієї земельної ділянки не встановлювались. Суд зауважує, що з огляду на перераховані вище норми допустимими доказами є саме документи землеустрою, кадастрові, землевпорядні тощо. Такі документи представлені відповідачем (відповідне рішення органу місцевого самоврядування та Державний акт), а у позивача відсутні. Тому позивачем не доведено, що після приватизації відповідачем земельної ділянки у неї у користуванні залишилось частка менша ніж припадає на її частку у житловому будинку. Отже, доводи позивача є лише припущеннями, які не можуть бути підставою для задоволення вимог. Посилання адвоката [PERSON]»євої М.А. на пропуск позивачем позовної давності є безпідставними, оскільки в силу ч.1 ст. 261 ЦК України цей строк обчислюється від дня, коли позивач довідався або міг довідатись про порушення свого права і такий строк, у відповідності до встановлених обставин справи на які посилається адвокат, позивачем не пропущено. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю вимог.

Outcome: dismissed