Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Олександр Михайлович, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на автомобіль «Mitsubishi Canter», 1999 року випуску, об`єм 02835 куб.см D, шасі (кузов) № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , зареєстрований у Новокаховському МРЕВ ДАІ України в Херсонській області. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на усе належне йому на момент смерті майно, в тому числі і на автомобіль «Mitsubishi Canter», 1999 року випуску, яким він відкрито та безперервно користувався протягом п`ятнадцяти років, а у зв`язку з неможливістю оформити право власності належним чином, за життя звернувся до суду з позовом про визнання права власності на зазначений автомобіль за набувальною давністю. З приводу оформлення права власності на автомобіль у встановленому законом порядку батько позивача неодноразово звертався до відповідача, однак останній ігнорує будь які звернення до нього. Через те, що позивач позбавлений можливості захистити свої права власника на спадкове майно іншим чином, ніж зверненням до суду з позовом, [PERSON] просить задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] відзив на позов не подав. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити; визнати за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на автомобіль «Mitsubishi Canter», 1999 року випуску, об`єм 02835 куб.см D, шасі (кузов) № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , зареєстрований у Новокаховському МРЕВ ДАІ України в Херсонській області. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений судом, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавши належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. 02 жовтня 2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями за позовом [PERSON] , визначено головуючого суддю Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Сороку О.В. Ухвалою суду від 02 жовтня 2019 року відкрите провадження у справі. 04 листопада 2019 року ухвалою суду зупинене провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача [PERSON] , померлого [INFO] . 03 серпня 2020 року ухвалою суду провадження у справі поновлено; залучено у справі в якості правонаступника після смерті [PERSON] [PERSON] , та витребувано докази у справі. Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом по справі встановлено, що відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу реєстраційний № [NUMBER] , власником автомобіля автомобіль «Mitsubishi Canter», 1999 року випуску, об`єм 02835 куб.см D, шасі (кузов) № [NUMBER] , колір білий є [PERSON] (а.с. 9). Згідно розписки від 22 березня 2006 року, виконаної у простій письмовій формі, гр. [PERSON] , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 01 березня 2006 року від імені [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 76000 грн у рахунок продажу автомобіля «Mitsubishi Canter», 1999 року випуску, об`єм 02835 куб.см D, шасі (кузов) № [NUMBER] . Зобов`язалась зняти автомобіль з обліку та переоформити на [PERSON] у строк одного тижня. Автомобіль та документи на нього передає [PERSON] у повне його розпорядження (а.с. 10). Відповідно до довіреності, посвідченої 22 березня 2006 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Заленською М.В. за р.№ 1425 зі строком дії до 01 березня 2009 року; а також довіреності посвідченої 03 квітня 2009 року, нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу за р.№ 1175 зі строком дії до 03 квітня 2019 року [PERSON] уповноважив [PERSON] продати, або обміняти, передати в оренду, заставу, належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] , виданий Новокаховським МРЕВ ДАІ України в Херсонській області 10 лютого 2006 року, автомобіль «Mitsubishi Canter», 1999 року випуску, об`єм 02835 куб.см D, шасі (кузов) № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] . Таким чином з березня 2006 року після єдиним власником зазначеного автомобіля був [PERSON] який вільно, безперешкодно володів та користувався зазначеним автомобілем до дня смерті. Судом встановлено , що [PERSON] помер [INFO] , про що 16 жовтня 2019 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено відповідний актовий запис № 850 (а.с. 18). З копії спадкової справи № 94/2019, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , вбачається, що спадкодавець заповітів не складав, а єдиним спадкоємцем за законом є [PERSON] донька померлого. Яка своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Інших спадкоємців за законом після смерті [PERSON] немає. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України\~суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених\~ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Підставами звільнення\~від доказування\~відповідно до\~вимог ст.\~82\~ЦПК України\~є обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~не підлягають\~доказуванню,\~якщо суд\~не має\~обґрунтованого сумніву\~щодо достовірності\~цих обставин\~або добровільності\~їх визнання.\~Обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~зазначаються в\~заявах по\~суті справи,\~поясненнях учасників\~справи,\~їхніх представників.\~Обставини,\~визнані судом\~загальновідомими,\~не потребують\~доказування.\~Обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом.\~Обставини,\~встановлені стосовно\~певної особи\~рішенням суду\~у господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~проте можуть\~бути у\~загальному порядку\~спростовані особою,\~яка не\~брала участі\~у справі,\~в якій\~такі обставини\~були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до\~ст. 124 Конституції України, ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Нормою\~ст. 16 ЦК України\~передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Частиною 1\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст.\~41 Конституції України, визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. У свою чергу глава 24 ЦК України\~регламентує набуття права власності. Так, за змістом ст. 328 ЦК України набуття права власності певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. До підстав набуття права власності на нерухоме майно чинним законодавством віднесена, зокрема, набувальна давність (ст. 344 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частиною 2 ст. 344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), аналізуючи, зокрема, поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України зазначала, що слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача засновані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов`язковій сукупності обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 211/3988/16-ц (провадження № 61-36481св18). [PERSON] , звертаючись в суд з позовом, зазначав, що він добросовісно, відкрито, безперервно, без правової підстави володів спірним автомобілем більше десяти років, а з квітня по вересень 2019 року його звернення до відповідача з метою оформлення права власності на автомобіль ігноруються. В той же час відповідач будь-яким чином не цікавиться долею спірного автомобіля, а тому володіння [PERSON] спірним автомобілем є добросовісним і тому у даному випадку застосовується правовий механізм для набуття у власність такого майна, передбачений ст. 344 ЦК України за набувальною давністю.У зв`язку з чим [PERSON] за життя, а саме 02 жовтня 2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на спірний автомобіль. В той же час, відповідно до вимог ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до ст.ст. 1217-1218, 1268-1269 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Враховуючи, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , який за життя набув право власності на спірний автомобіль, однак не оформив своїх прав, позивач не може розпоряджатися отриманим у спадщину майном, через неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину на нього і вимушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом на цей автомобіль. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт набуття [PERSON] права власності за набувальною давністю на спірний автомобіль, позивач іншим чином, ніж рішенням суду захистити свої права, як спадкоємець майна не може, то суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про права власності на спірнийавтомобіль в порядку спадкування за законом після смерті батька підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved