Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, вона являється власником будинку [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач. Відповідач не проживає у даній квартирі з кінця грудня 2016 року. Відповідач не проживає у даному будинку впродовж тривалого часу, а саме понад рік, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не бере. З цих підстав просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 16 грудня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено справу до розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, подавши суду заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивача, позовній вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідач належним\~чином повідомлявся\~про час\~та місце\~судового розгляду,\~зокрема шляхом\~розміщення оголошення\~на офіційному\~сайті Тернопільського\~міськрайонного суду\~Тернопільської області,\~в судове\~засідання не\~з`явився,\~відзиву на\~позов не\~надав,\~тому, згідно\~з ч.\~4\~ст.\~223,\~ст.\~280\~ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Позивач [PERSON] являється власником будинку, який знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В даному житловому приміщенні зареєстрований відповідач по справі [PERSON] , що підтверджується будинковою книгою. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 грудня 2019 року у справі №607/26942/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.\~16\~Цивільного кодексу\~України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст.\~383\~ЦК України передбачене право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Суд врахував, що відповідач свого часу перебував у шлюбі з позивачем, а також той факт, що сторони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. Отже відповідач проживав у спірному будинку в якості члена сім`ї (чоловіка позивача) і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Можливість встановлення права користування чужим майном (сервітут) щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, передбачена також ч. 1 ст. 401 ЦК України. Аналіз положень глави 32\~ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406\~ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку, який знаходиться в [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року в справі № 357/7940/16-ц. Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що тривале непроживання [PERSON] , який не пов`язаний спільним побутом з позивачем, у належному останній житловому приміщенні має істотне значення, оскільки здійснює перешкоди позивачу у здійсненні нею права користування та розпоряджання майном, у зв`язку з чим вважає за потрібне, визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення, а саме будинком по [ADDRESS] . Крім цього, відповідно до\~статті 141 ЦПК України\~з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 420, 40 гривень понесених судових витрат із сплати судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved