Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, в якому просить суд надати дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] , [INFO] до країни держава Кувейт у супроводі матері [PERSON] , без згоди батька дитини [PERSON] строком на 5 років; надати [PERSON] дозвіл без згоди батька - [PERSON] оформлювати документи для виїзду та супроводу неповнолітньої доньки - [PERSON] за межі України до країни держава Кувейт строком на 5 років. В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона з відповідачем є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . В зареєстрованому шлюбі вона з відповідачем не перебували. Від народження і по даний час їхня донька проживає разом із нею. Батько дитини фактично із нею не спілкується, не піклується про її духовний та матеріальний стан. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27.01.2020 року по справі № 569/19763/19 визначено місце проживання малолітньої [PERSON] разом із матір?ю - [PERSON] 10.03.2019 року позивачка уклала шлюб із громадянином Арабської Республіки Єгипет паном [PERSON] . В зв?язку з укладеним шлюбом [PERSON] має законне право на проживання разом зі своїм чоловіком на території держави Кувейт. Згідно довідки про доходи пана [PERSON] останній отримує достатній дохід в розмірі 3 900 доларів США щомісяця для забезпечення належних умов проживання [PERSON] , як його дружини та її дочки [PERSON] за кордоном. Наявність помешкання для їхнього проживання з дочкою в Державі Кувейт підтверджується договором про оренду житла від 01.02.2016 року. Відповідно до 6 принципу «Декларації прав дитини», дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, немає розлучатися зі своєю матір`ю. [PERSON] зверталася до відповідача з особистим проханням, а також із листом - запрошенням [PERSON] до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Мельничук Марини Степанівни з метою отримання дозволу від [PERSON] на виїзд/проживання [PERSON] до держави Кувейт у супроводі матері, [PERSON] . Відповідач не реагує на особисті вмовляння та на лист-запрошення жодним чином також не відреагував. Таким чином, [PERSON] відмовляється надати дозвіл на виїзд малолітньої доньки [PERSON] до держави Кувейт для відпочинку, оздоровлення та навчання останньої, що не відповідає її інтересам. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, відповідач не наводить, а взагалі ухиляється від будь-яких розмов. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам їхньої дитини на гармонійному розвитку її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. У зв`язку з цим вона звернулась до суду із вказаною позовною заявою. Позивач в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про час та дату розгляду справи належним чином, представником позивача - адвокатом Штогрін В.С. через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області подано 27.10.2021 року заяву , в якій позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі, просить їх задоволити та розгляд справи проводити у її відсутність та у відсутність позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомив. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи на іншу дату не надходило. Суд вважає зібраних в справі доказів достатньо для вирішення справи по суті, тому розглядає справу у відсутності відповідача в заочному порядку. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . В зареєстрованому шлюбі сторони не перебували. Від народження і по даний час малолітня [PERSON] проживає разом із матір?ю за місцем її реєстрації. Батько дитини - [PERSON] фактично із нею не спілкується, не піклується про її духовний та матеріальний стан, має заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини, а їх розмір не відповідає реальним потребам дитини. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27.01.2020 року по справі № 569/19763/19 визначено місце проживання малолітньої [PERSON] разом із матір?ю - [PERSON] 10.03.2019 року позивачка уклала шлюб із громадянином Арабської Республіки Єгипет паном [PERSON] , що підтверджується договором про шлюб № 236. В зв?язку з укладеним шлюбом [PERSON] має законне право на проживання разом зі своїм чоловіком на території держави Кувейт. Довідкою про доходи пана [PERSON] виданої компанією «Оптікал Саплайз Ко» від 06 вересня 2020 року підтверджується, що він отримує достатній дохід в розмірі 3 900 доларів США щомісяця для забезпечення належних умов проживання [PERSON] , як його дружини, так і її дочки - [PERSON] за кордоном. Наявність помешкання для їхнього проживання з дочкою в державі Кувейт підтверджується договором про оренду житла від 01.02.2016 року. [PERSON] зверталася до [PERSON] з особистим проханням, а також із листом -запрошенням до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Мельничук Марини Степанівни з метою надання ним дозволу на виїзд/проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] до держави Кувейт у супроводі матері - [PERSON] , однак [PERSON] не реагує на особисті прохання та на лист-запрошення жодним чином також не відреагував. Таким чином, відповідач - [PERSON] відмовляється надати дозвіл на виїзд малолітньої доньки [PERSON] до держави Кувейт для відпочинку, оздоровлення та навчання останньої, що не відповідає її інтересам. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, відповідач не наводить, а взагалі ухиляється від будь-яких розмов. Суд вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини, гармонійному розвитку її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Правила перетинання державного кордону громадянами України, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним;рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першоїстатті 135 Сімейного кодексу України(під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема,стаття 155 Сімейного кодексу України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення (далі - Порядок), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152, наявність рішення суду про надання дозволу на виготовлення проїзних документів для дитини без згоди батька не передбачено. Поряд з тим, п.п. 2 п. 20 зазначеного Порядку визначено, що оформлення, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа). У разі оформлення паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі України заява від другого з батьків не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства. Відповідач є громадянином України, а тому як випливає з вищезазначеної норми Порядку, його згода також необхідна для оформлення проїзних документів для виїзду малолітньої [PERSON] , [INFO] за кордон. Пунктами 1,2 ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частина 1 стаття 9 «Конвенції про права дитини» визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно принципу 2 «Декларації прав дитини» від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року, за якою держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Положення ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров`я. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Крім того, Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у своїй постанові в справі № 643/1090/17 від 3 липня 2019 року стверджує, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. В тій же постанові Верховного Суду визначено, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Одночасно, Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у своїй постанові в справі № 300/908/17 від 24 квітня 2019 року, зазначив, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Згідно ст. 18 «Конвенції про права дитини», батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Також суд бере до уваги, що Верховний Суд України у своїй постанові в справі № 712/10623/17 від 4 липня 2018 року визначив, що наведеними нормами «Конвенції про права дитини» закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Оскільки у позивачки є труднощі в отриманні нотаріально засвідченої згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, позивачка зверталася до відповідача по цьому питанню, однак відповідач відмовився надавати такий дозвіл, а також, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України, а виїзд в такий проміжок часу та в такі країни зумовлений необхідністю забезпечення інтересів дитини, та її потреб у реалізації соціального та духовного розвитку, оздоровленні, навчанні, а відмова батька у наданні дозволу у виїзді дитини за кордон є безпідставною та неаргументованою, суд дійшов до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та надання відповідного дозволу строком на 2 роки, адже позивачка не позбавлена права за минуванням даного терміну повторно звернутися до суду із аналогічним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: partial