Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кам'янського районного суду з позовом до Телепинської сільської ради Кам'янського району Черкаської області про встановлення факту належності заповіту та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що її вітчим [PERSON], 10 червня 2002 року склав заповіт, посвідчений Телепинською сільською радою та зареєстрований за № 26 на імя [PERSON]. 12 листопада 2005 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно на момент смерті, в тому числі на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 2,66 га в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Телепинської сільської ради, Камянського району, Черкаської області. Вона є спадкоємицею вищезазначеної земельної ділянки за заповітом, складеним [PERSON], та посвідченим Телепинською сільською радою Камянського району Черкаської області 10.06.2002 року. Звернуашись до приватного нотаріуса Камянського районного нотаріального округу Черкаської області [PERSON], для оформлення спадщини за заповітом, їй Постановою від 28.04.2017 № 180/02-31 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з тих підстав, що нею не була прийнята спадщина у встановленому законом порядку та у звязку з тим, що у заповіті помилково зазначено, що вона являюся дочкою померлого хоча родинних відносин між ними не має. Встановлений законодавством шестимісячний термін для прийняття спадщини пропустила у звязку з юридичною необізнаністю, і незнанням процедури набуття права власності в порядку спадкування за заповітом та помилково вважала, що в разі наявності заповіту, вона автоматично набула право власності на все спадкове майно. Представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник Телепинської сільської ради, в судове засідання не з'явився , до суду від сільського голови надійшло повідомлення, в якому вона просить справу розглянути без участі їхнього представника, позовні вимоги визнають. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж кодексу. Згідно з ч. 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення повністю за таких обставин. Так в судовому засіданні встановлено, що 12.11.2005 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його смерть серія 1-СР №025562, виданим виконкомом Телепинської сільської ради Кам'янського району Черкаської області, актовий запис №35 (а.с. 12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на його майно, в тому числі на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 2,66 га в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Телепинської сільської ради, Камянського району, Черкаської області, що підтверджується Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ЧР № 0240003 (копія сертифікату додається). Вказане майно має намір успадкувати, як спадкоємець за заповітом заявниця по справі, [PERSON]. Належність померлому земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 2,66 га в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Телепинської сільської ради, Камянського району, Черкаської області, що підтверджується Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ЧР № 0240003 (а.с. 7). 10 червня 2002 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений Телепинською сільською радою та зареєстрований за № 26 на імя [PERSON], в якому на випадок смерті зробив заповідне розпорядження, а саме: належний йому сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ЧР № 0240003 виданий Камянською районною державною адміністрацією 18.07.1997 року заповів дочці [PERSON]. Постановою приватного нотаріуса Камянського районного нотаріального округу Черкаської області [PERSON], від 28.04.2017 № 180/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в зв'язку зтим, що нею прийнята спадщина у встановленому законом порядку та в звязку з необхідністю встановити факт належності заповіту заявниці [PERSON], оскільки у заповіті помилково зазначено, що вона являється дочкою померлого хоча родинних відносин між ними не має. Згідно ч.1 ст.1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст. 1235 Цивільного кодексу України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Отже, доказами зібраними по справі підтверджується, що заповіт від імені [PERSON], посвідченого Телепинською сільською радою 10 червня 2002 року зареєстрованого за № 26 на належить [PERSON]. Згідно ч.3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Суд приходить до переконання, що строк подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори був пропущений позивачем з поважних причин, оскільки не знала про такі вимоги законодавства, та не була юридично обізнана. Помилково вважала, що в разі наявності заповіту, вона автоматично набула право власності на все спадкове майно Такі обставини, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні фактичні данні про заперечення будь-кого щодо переходу до позивача спадкового майна належного спадкодавцю, спадщина до теперішнього часу залишається відкритою, суд визнає поважними, оскільки вони, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, були для позивача об'єктивними, непереборними та істотними труднощами, що завадили йому своєчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Стаття 1 Цивільного процесуального кодексу України закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, загальними засадами цивільного законодавства відповідно ст.3 ЦК України є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 13 Конвенції визнається право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Виходячи із сформованої практики цього ж Суду, ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, по своїй суті, є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. Виходячи із положень книги 6 Цивільного кодексу України, спадкове право захищає власність фізичних осіб, позивач, пов'язаний зі спадкодавцем кровним походженням, усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції, становитиме майно позивача виходячи із законодавчого визначення спадкових правовідносин, суб'єктом яких він є. Пропуск строку на прийняття спадщини є досить значним. Позивач, який є спадкоємцем за заповітом, пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, оскільки здійснивши дії щодо фактичного прийняття спадщини, не вчинив обовязкових дій щодо подачі заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу її відкриття. Враховуючи, що спадщина після [PERSON] Кириловаича, який помер 12.11.2005 року до цього часу ніким не прийнята, відумерлою у встановленому законом порядку не визнана, представник відповідача згідно письмової заяви не заперечує проти задоволення позову, що з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, та положень ст.213 ЦПК України, є підставою для захисту права позивача на спадкування в судовому порядку, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог. Зібрані по справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи, а також з урахуванням норм європейського законодавства по правам людини, дозволяють задовольнити позов в повному обсязі і таке рішення, на думку суду, буде відповідати не тільки принципу законності, а й справедливості. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved