Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», у якому просить суд витребувати з чужого незаконного володіння відповідача на користь позивача нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1518416480000. В обґрунтування позову зазначила, що 16 жовтня 2007 року, між АКБ «ТАС-Комерцбанк» правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та позивачем було укладено кредитний договір, за умовами якого позивачу було надано грошові кошти у вигляді кредитної лінії у розмірі 150 000, 00 дол. США на строк з 16.10.2007 до 16.10.2017, які позичальник зобов`язувалася повернути, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки від 16.10.2007, предметом якого була двокімнатна квартира, загальною площею 88,10 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . У результаті відступлення права вимоги за договорами факторингу право вимоги за кредитним та іпотечним договорами перейшло від ПАТ «Сведбанк» до ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (договір факторингу №15 від 28.11.2012), а потім 28.11.2012 таке право вимоги перейшло до ТзОВ «Кредитні ініціативи» (договір факторингу №б/н від 28.11.2012). 21 червня 2016 року Подільським районним судом міста Києва позов ТзОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №2615/1007/88-050 від 16 жовтня 2007 року в розмірі 1611471,81грн. Надалі на виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.06.2016 у справі № 363/3328/14-ц, яке набрало законної сили, було відкрито виконавче провадження із примусового виконання виконавчого листа №363/3328/14-ц (ВП №55867624), приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника, сформовано заявку на реалізацію арештованого майна та передано вищезазначену квартиру на реалізацію шляхом проведення електронних торгів. 21 лютого 2019 року відбулися електронні торги з реалізації нерухомого майна - двокімнатної квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер лота 329072), переможцем електронних торгів визнано відповідача. Позивач зазначає, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» було введено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна, а відчуження зазначеного нерухомого майна без волі позивача (у тому числі шляхом продажу на електронних торгах) однозначно призвело як до грубого порушення норм цього Закону та як наслідок, призвело до порушення прав та інтересів самого позивача. Позивач зазначає, що відповідно до умов кредитного договору, позивачу було надано банком споживчий кредит позичальнику саме в іноземній валюті. В якості забезпечення зобов`язання за споживчим кредитом, наданим банком в іноземній валюті, позивач передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житлову квартиру, площа якої не перевищує 140 кв. метрів. Ця квартира була єдиним місцем проживання позивача та єдиною житловою нерухомістю, що належала їй на праві приватної власності. В матеріалах виконавчого провадження міститься витяг з реєстру прав на нерухоме майно, відповідно до якого позивачу на праві приватної власності також належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , однак зазначений житловий будинок було знесено у липні 2013 року, що підтверджується довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації про знесення об`єкту нерухомого майна №18/11/20-10656 від 18.11.2020 року. Оскільки Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» було тимчасово обмежено право іпотекодержателя на задоволення власних вимог за рахунок переданого в іпотеку майна, позивач вважає, що спірна квартира вибула з володіння позивача незаконно, тобто всупереч чинному законодавству України, що у свою чергу дає позивачу право на її витребування з чужого незаконного володіння. Зсилаючись на норми ст.ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.317, 319, 387 Цивільного кодексу України та норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», просить позов задовольнити повністю. 15 лютого 2021 року ухвалою суду прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про витребування майна з чужого незаконного володіння та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 27 травня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у цій справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представником відповідача подано відзив, який містить заперечення на позов, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив наступне. Відповідач, набула право власності на вищезазначену квартиру у результаті участі в електронному аукціоні, який було проведено у виконавчому провадженні з виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Фактично, вимога позивача у цій справі про витребування квартири є прихованим намаганням оскаржити результати прилюдних торгів з продажу зазначеної квартири. Однак у відповідності до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель, іпотекодавець, боржник та будь-який учасник прилюдних торгів вправі протягом трьох місяців з дня проведення торгів оскаржити їх результати в суді за місцезнаходженням нерухомого майна, відтак строк на таке оскарження електронних торгів завершився ще 21.05.2019 і позивач, яка є боржником, таким правом на оскарження не скористалася. Крім того, процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу, то в межах заявленої позивачем у цій справі вимоги про витребування квартири, суд позбавлений можливості надавати таким торгам (договору) правову оцінку. Відтак відсутні підстави для застосування ст. 387 Цивільного кодексу України до спірних відносин, так як відповідач набула право власності на квартиру на належній правовій підставі - аукціон з реалізації арештованого майна у виконавчому провадженні на виконання судового рішення, що за правовою природою є різновидом договору купівлі-продажу. Також представник відповідача зазначає, що мораторій не підлягав застосуванню до відносин з реалізації арештованої у виконавчому провадженні квартири на електронних торгах. Також зазначає, що в ході виконавчого провадження №55867624 приватним виконавцем Говоровим П.В. було підтверджено, що у власності [PERSON] , окрім квартири, перебуває також інше нерухоме житлове майно, зокрема: будинок [ADDRESS] . Ця обставина перевірялася і була так само встановлена в ухвалі Подільського районного суду міста Києва від 25.06.2018 у справі № 363/3328/14-ц, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 30.08.2018. Отже, у власності [PERSON] знаходилося інше, окрім квартири, нерухоме житлове майно. При цьому посилання позивача на довідку бюро технічної інвентаризації від 18.11.2020, яка долучена до позову та яка, начебто, підтверджує, що будинок [ADDRESS] , був знесений в 2013 році слід оцінювати критично, оскільки бюро технічної інвентаризації не могло встановити обставини і точний рік ймовірного знесення об`єкта нерухомості аж за сім років до дати видачі такої довідки. Представник позивача подав відповідь на відзив, згідно з яким зазначає, що спірна квартира була реалізована не в рамках виконавчого провадження на виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому підстави для застосування ч. 2 ст. 388 ЦК України відсутні. Крім того, на думку представника позивача, відповідач отримав у власність спірну квартиру не у спосіб встановлений законом, оскільки на спірні правовідносини поширювалася дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому квартира не могла бути відчужена та вибула з володіння позивача незаконно, тобто не у спосіб передбачений законом, що дає позивачу право на її витребування з чужого незаконного володіння. Представник позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити повністю. Представник відповідача, з підстав викладених у відзиві, у судовому засіданні просив суд відмовити у позові у повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами та положеннями законодавчих актів, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно з матеріалами справи, 16 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір № 2615/1007/88-050, згідно з умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 150 000,00 доларів США на строк із 16 жовтня 2007 року по 16 жовтня 2017 року та на умовах передбачених у договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором. В подальшому між АКБ «ТАС-Комерцбанк» правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено: договір про внесення змін і доповнень №1 від 26.02.2010 року до кредитного договору №2615/1007/88-050; договір про внесення змін і доповнень №2 від 01.03.2010 року до кредитного договору №2615/1007/88-050; договір про внесення змін і доповнень №3 від 08.08.2012 року до кредитного договору №2615/1007/88-050. У якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між сторонами було також укладено договір іпотеки №2615/1007/88-050-2-50 від 16.10.2007 року, предметом іпотеки за таким договором була двокімнатна квартира, загальною площею 88,10 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У результаті відступлення права вимоги за договорами факторингу право вимоги за вищезазначеними кредитним та іпотечним договорами перейшло від ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (договір факторингу №15 від 28.11.2012), а потім 28.11.2012 таке право вимоги перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи» (договір факторингу №б/н від 28.11.2012). Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21.06.2016 у справі №363/3328/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17.11.2016 та постановою Верховного Суду від 03.09.2018, задоволено позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 1 611 471, 81 грн. 27 грудня 2016 року на виконання рішення Подільського районного суду міста Києва від 21.06.2016 у справі №363/3328/14-ц видано виконавчий лист, який був пред`явлений стягувачем ТОВ «Кредитні ініціативи» до примусового виконання. 22 лютого 2018 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №55867624 на виконання зазначеного виконавчого листа №363/3328/14-ц. 06 березня 2018 року приватним виконавцем було винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме, квартири [ADDRESS] . Також приватним виконавцем сформовано заявку на реалізацію арештованого майна та передано квартиру [ADDRESS] на реалізацію шляхом проведення електронних торгів. Відповідно до протоколу №389177 проведення електронних торгів, які відбулися 21.02.2019, переможцем електронних торгів стала [PERSON] . Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1518416480000, зареєстроване за відповідачем 28.02.2019 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна, серія та номер 404, виданого 28.02.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. Частиною 1 ст. 5 ЦПК передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК). Згідно з приписами ч. 4 ст. 12 ЦПК кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 264 ЦПК). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК). Згідно положень ч. 1 ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 330 ЦК встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього. Також за приписами ч. 5 ст. 12 ЦК добросовісність поведінки призюмується. З наведеної в ч. 2 ст. 328 ЦК презумпції правомірності набуття права власності вбачається, що процесуальний обов`язок доведення незаконності набуття відповідачем права власності на спірну квартиру, а відтак і незаконного володіння нею покладено на позивача. Одним із способів захисту власності є право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК). Водночас, підстави для витребування майна від добросовісного набувача наведенні в ст. 388 ЦК. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Слід звернути увагу, що згідно ч. 2 ст. 388 ЦК майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. У цій справі судом встановлено, що спірна квартира була продана відповідачу за результатами проведення прилюдних торгів на виконання рішення суду. Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 465/650/16-ц, провадження № 14-356цс18, та від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц, провадження № 14-428цс18, правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів, зазначене свідчить про оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином. Таким чином, майно було набуто відповідачем оплатно, в порядку встановленому для виконання судових рішень. Водночас, слід зазначити, що згідно висновків Великої Палати Верховного суду (п. 84), викладених у постанові від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Відтак, суд вважає безпідставними покликання позивача на те, що ч. 2 ст. 388 ЦК застосовується лише щодо випадків продажу майна на виконання судових рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки, а не на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, як у даній справі. Суд, з урахуванням висновків Верховного Суду (постанова від 23.12.2020 у справі №639/7253/18), застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, вважає, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними. Між тим, торги з реалізацій спірного майна, у тому числі через недотримання положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в судовому порядку недійсними не визнавались, а перевірити доводи позивача в цій частині суд не має процесуальних повноважень, оскільки вказана вимога позивачем у даній справі не заявлена. Таким чином суд вважає, що на даний час відсутні підстави для висновку, що спірне майно було відчужене особою, яка не мала на це права, а також для його витребування у відповідача як добросовісного набувача. З приводу покликання позивача на практику Верховного Суду України у справах № 6-140цс14 та інших суд зазначає, що висновки суду касаційної інстанції у цих справах стосувалися правовідносин, відмінних від тих, які досліджені судом у даній справі. Загальне покликання позивача на приписи ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд до уваги не бере, оскільки її положення і прецедентна практика ЄСПЛ тою ж мірою може бути застосована до захисту прав добросовісного набувача. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК України, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Отже, враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що оскільки позивачем не доведено порушення його прав з боку відповідача, у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Враховуючи, що у задоволені позову відмовлено, судовий збір покладається на позивача. Відповідно до частин 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed