Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], [PERSON] [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу №6141/16/2209 від 26.02.2016 року транспортного засобу марки TOYOTA COROLLA 1.33L реєстраційний номер [NUMBER], який укладений між [PERSON] та [PERSON], визнання права власності на ? частину вказаного автомобіля та встановлення порядку його користування. Позов обґрунтовано тим, що автомобіль марки TOYOTA COROLLA 1.33L був придбаний за час шлюбу її із [PERSON] за їх спільні кошти, а тому є їх спільною власністю, чоловік відчужив вказаний автомобіль батькові без її згоди та відома, а тому договір купівлі продажу є незаконним. Враховуючи те, що спірний автомобіль є неподільною річчю, просить встановити порядок користування ним - по 6 місяців за кожним із подружжя. [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа на стороні позивача - [PERSON] про визнання удаваним договору купівлі-продажу про придбання в ТОВ «Кристал Моторс» автомобіля TOYOTA COROLLA 1.33L від 01 липня 2015 року в частині його оформлення як покупця [PERSON], визнати її покупцем та власником вказаного автомобіля. Позов мотивовано тим, що вона є реальним покупцем та користувачем вказаного автомобіля, оскільки він куплений за її з чоловіком кошти, за згодою чоловіка, та за їх дорученням, сина [PERSON] в договорі купівлі продажу зазначено власником, оскільки на той час в неї не було часу займатися оформленням документів, а також оформлялися візи для поїздки за кордон, у зв'яжу із чим в неї був відсутній паспорт громадянина України. Її син та невістка за час шлюбу мали незначні доходи, перебували на їх утриманні, а тому не могли за спільні кошти купити автомобіль такого класу. Гроші на авто вона давала разом із чоловіком, крім того частину коштів позичила в своєї сестри. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, з підстав, викладених в ньому, зустрічний позов заперечили. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти її та її чоловіка - [PERSON] На час купівлі автомобіля позивачка була вагітна. Вона з чоловіком довго їздили вибирали авто, і зупинилися на марці TOYOTA COROLLA 1.33L. Коли вибрали, [PERSON] вирішив похвалитися батькам, яке авто вони вибрали та батьки [PERSON] підтримали такий вибір. Фінансовими справами в їх сім'ї займався чоловік [PERSON], вона йому довіряла та любила його. На той час вони мали спільні кошти - близько 5000 доларів їм подарували на весілля, близько 12000 доларів вона мала власних коштів, які нажила до шлюбу, а саме, від зайняття підприємницькою діяльністю, а також їй подарував дядько, коли його відвідувала в місті Лондоні, вказані кошти позивач внесла в сімейний бюджет. До одруження та переїзду в місто Тернопіль позивач займалася підприємницькою діяльністю, а саме мала дві торгових точки. Як подарунок їм із [PERSON] на весілля, її батьки оплатили весільну поїздку в Шрі-Ланку, а батьки [PERSON] подарували 2000 доларів США. Крім того, чоловік [PERSON] на той час мав заробіток в розмірі 1700 грн., вона одержувала допомогу по безробіттю та допомогу у зв'язку із вагітністю, пологами, та у зв'язку із народженням дитини. Також, періодично - раз в тиждень - її батьки поповнювали її банківський картковий рахунок, коли приїжджали в гості привозили гроші, продукти харчування. Сім'я позивачки проживала в місті Тернополі в квартирі, яка була повністю вмебльована, та яка належала її батькам, до купівлі автомобіля TOYOTA COROLLA 1.33L вони користувалися автомобілем, який дав в користування її батько - Мітсубісі Аутлендер. Після купівлі автомобіля TOYOTA COROLLA 1.33L, ним користувалася її сім'я, за кермом як правило, їздив [PERSON], автомобіль зберігався в їх гаражі. В день купівлі автомобіля, вона бачила, як її чоловік взяв гроші із шкафчика, коли вони виходили із дому, [PERSON], його брат - [PERSON] та батько - [PERSON] займалися обміном валюти на гривню. На момент оплати гроші могли знаходитися в матері [PERSON] - [PERSON], оскільки вона була дуже активна та бажала брати активну участь у їх сімейних справах, а також в неї була сумочка. На той час позивачка була вагітна, а тому їй було важко займатися купівлею, однак [PERSON] разом із чоловіком вибирали марку авто. В день купівлі вона була присутня, а також були присутніми батьки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON]. Позивач вважає, що в батьків [PERSON] не було коштів на купівлю автомобіля TOYOTA COROLLA, оскільки короткий проміжок часу до цього, [PERSON] купляв для себе автомобіль Сітроен, а також в них ще є автомобіль Деу. На момент купівлі авто в неї із чоловіком [PERSON] було власних сімейних коштів близько 19000 доларів. Зазначила, що вона не давала згоди на продаж їх спільного автомобіля [PERSON], її про це ніхто не запитував, та про укладення такого договору вона дізналася вже під час розгляду справи судом. В судовому засіданні відповідач за зустрічним та первісним позовом - [PERSON] та його представник проти задоволення позову [PERSON] заперечили, позов [PERSON] визнали. [PERSON] пояснив, що автомобіль був куплений матір'ю за кошти батьків. В нього кошти відсутні, оскільки заробіток складав 1700 грн. Пояснення позивачки про те, що їм подарували на весілля 5000 доларів є неправдивими, оскільки це була менша сума. Позивач за зустрічним позовом та відповідач за первісним позовом - [PERSON] суду пояснила, що після одруження її сина із [PERSON] вона із чоловіком повністю утримували їх сім'ю, в тому числі купляли продукти харчування, золоті та дорогоцінні вироби. Автомобіль TOYOTA COROLLA 1.33L був придбаний за її кошти для неї, оскільки чоловік часто затримувався на роботі, а тому одного авто для їх сім'ї не вистачало. Авто вибирала вона, чоловік її в цьому підтримав. Договір купівлі-продажу був оформлений на сина, оскільки на той час в неї та чоловіка був відсутній паспорт громадянина України так як був наданий в туристичну фірму для оформлення візи, та вона не бачила проблеми в оформленні автомобіля на сина. Оплату в касі проводила [PERSON], проте всі документи дозволила оформити на сина [PERSON]. На момент купівлі авто була присутня її невістка - [PERSON], яка на той час була вагітна, та запитувала, чи в куплений автомобіль поміститься коляска. На момент оформлення автомобіля [PERSON] була із чоловіком в Італії, а тому цим займався син [PERSON]. Коли невістка [PERSON] поїхала в місто Запоріжжя, вона забрала із собою всі документи, золото. Відповідач за первісним позовом [PERSON] пояснив, що так як дружина інвалід другої групи, то для неї вони запланували придбати ще один автомобіль, який вибирали вони із дружиною, при цьому був присутній син [PERSON]. Він із дружиною у всьому допомагали сім'ї сина, зокрема, продуктами харчування, грошовими коштами, оплатою комунальних послуг. Він їздить на автомобілі Сітроен, який придбали раніше. Свідок [PERSON] суду пояснила, що в 2015 році вона працювала в салоні Кристал Моторс, її основним обов'язком було продаж автомобілів. Коли куплявся автомобіль Тойота сім'єю [PERSON], із нею спілкувалися [PERSON] та його батьки - [PERSON] та [PERSON]. Зокрема [PERSON] цікавився технічними характеристиками, а [PERSON] - ціною, оплатою, акціями. Оплату автомобіля проводила [PERSON], яка витягала гроші із сумочки, документи оформлялися на [PERSON]. Як вона зрозуміла, автомобіль купляла матір для сина. Також після підписання договору вона бачила дружину [PERSON], яка цікавилася, чи в авто поміститься коляска. Згода на купівлю автомобіля від неї в салоні не відбиралася. Свідок [PERSON] суду показала, що вона в 2015 році працювала касиром в Кристал Моторс. Кошти за оплату автомобіля TOYOTA COROLLA 1.33L в 2015 році вносила [PERSON], двома платежами з інтервалом 3-4 дні. Свідок [PERSON] показала, що вона є сестрою [PERSON], в 2015 році сестра попросила позичити їй гроші для придбання автомобіля. На той час, через те, що одного автомобіля сім'ї сестри не вистачало, вона купляла друге авто. Свідок позичила сестрі грошові кошти в сумі 80000 грн. Також, їй відомо, що сім'ю [PERSON] та [PERSON] утримувала її сестра із чоловіком. Судом встановлено, що 14 жовтня 2014 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб в міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції. В цьому шлюбі [INFO] в них народилася дочка [PERSON] Як видно із договору №КМ-1023 купівлі-продажу автомобіля, який укладений 01 липня 2015 року між ТОВ «Кристал Моторс» (продавець) та [PERSON] (покупець), а також довідки-рахунку серії ВІА №796780, [PERSON] придбав в Продавця транспортний засіб марки TOYOTA COROLLA 1.33L, 2015 року випуску за ціною 373573 грн. З грудня 2015 року подружжя [PERSON] та [PERSON] проживають окремо, шлюбні відносини припинені. Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 26 лютого 2016 року [PERSON] (Продавець) продав, а [PERSON] (Покупець) придбав транспортний засіб TOYOTA COROLLA 1.33L реєстраційний номер [NUMBER] сірого кольору номер двигуна [NUMBER], кузов [NUMBER], 2015 року випуску за узгодженою сторонами ціною - 50000 грн. Як видно із свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [NUMBER] від 10.08.2010 року, повідомленням про взяття на облік фізичної особи-підприємця - [PERSON] від 10.08.2010 року, повідомлення про припинення підприємницької діяльності, [PERSON] за період із 10.08.2010 року по 30 жовтня 2014 року була зареєстрована фізичною особою-підприємцем. Також, відповідно до довідок ДВНЗ «Запорізький національний університет» від 02.02.2015 року, диплома магістра з відзнакою [NUMBER], [PERSON] із 01.09.2013 року по 31.01.2015 року навчалася у вказаному навчальному закладі на економічному факультеті та здобула кваліфікацію магістра з фінансово-економічної безпеки. Як видно із довідок ДВНЗ Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» від 26.12.2016 року та №07/6486 та 07/6485 аспірант денної форми навчання [PERSON] в 2014 році одержав стипендію в розмірі 1730,83 грн., а в 2015 році - 53356,65 грн. Відповідно до довідок ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я.Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» від 10.01.2017 року №07/100, 17/111 та 07/112 [PERSON] працює завідувачем кафедри анатомії людини із 27.10.2006 року по даний час, одержав заробітну плату за січень-липень 2015 року - 74672,79 грн., в 2014 році - 152814,38 грн., в 2013 році - 147337,75 грн. Відповідно до довідок Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні від 20.01.2017 року №12,11,10 [PERSON] працює на посаді завідувача відділення функціональної діагностики з 01.12.1995 року по теперішній час, одержала заробітну плату в 2013 році - 53946,7 грн., 2014 році - 51176,892015 році - 52514,85 грн. Крім того, відповідно до довідок Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України від 20 січня 2017 року [PERSON] в 2014 році одержала пенсію в розмірі 20630,88 грн. та в 2013 році одержала пенсію в розмірі 19840,47 грн. У силу ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У силу положень ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. Позивачка [PERSON] за первісним позовом стверджує, що автомобіль TOYOTA COROLLA 1.33L був придбаний за кошти спільного сімейного бюджету, зокрема ті, які їх сім'ї подарували під час одруження, та які внесенні в сімейний бюджет нею та чоловіком. В судовому засідання суду не надано доказів, що кошти на придбання в 2015 році автомобіля TOYOTA COROLLA 1.33L були особистим майном [PERSON], зокрема не надано доказів, що вказані кошти він набув до шлюбу, йому були подаровані, чи ним успадковані, тощо (ч.1 ст. 57 ЦК України), чи з інших підстав є його особистою власністю. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). З'ясовуючи походження грошових коштів, для придбання майна за рахунок спільної праці та спільних коштів, однак враховуючи, що відсутні належні, достовірні та переконливі докази на спростування доводів позивачки про спільність коштів, за які придбаний автомобіль, відсутністю належних допустимих та достовірних доказів, що кошти, за які придбано автомобіль є виключно особистим майном [PERSON], із таким позовом - про визнання автомобіля особистою власністю відповідач [PERSON] не звертався, автомобіль придбаний за час шлюбу, а тому, враховуючи приписи ч.2 ст. 60 Сімейного кодексу України, суд приходить до переконання, що автомобіль TOYOTA COROLLA 1.33L, 2015 року випуску, є спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Суд не приймає до уваги доводів позивачки за зустрічним позовом - [PERSON], про те, що вказаний автомобіль був придбаний нею із чоловіком, а договір купівлі-продажу укладений її сином на купівлю транспортного засобу TOYOTA COROLLA 1.33L є удаваним, виходячи із наступного. Так, відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У такій ситуації йдеться про два правочини: один удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. (Відповідна правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 ). Всупереч ст. 60, 61 ЦПК України, позивачка за зустрічним позовом не довела, що при укладенні договору №КМ-1023 купівлі-продажу автомобіля 01 липня 2015 року між ТОВ «Кристал Моторс» (продавець) та [PERSON], воля учасників даного правочину була спрямована на укладення інших правовідносин, ніж ті, що ним передбачені, зокрема, набуття права власності на автомобіль [PERSON], а не [PERSON], а також, настання інших наслідків, ніж передбачені правочином. Зокрема, як встановлено в судовому засіданні, автомобілем, після його купівлі, користувався [PERSON], документи оформлялися на його ім'я, незважаючи на те, що при купівлі авто були присутні батьки, договір купівлі-продажу щодо продажу автомобіля батькові [PERSON] оформив тільки після припинення шлюбних відносин із дружиною. Навпаки, як визнається сторонами по справі, [PERSON] автомобілем TOYOTA COROLLA не користувалася та не керувала, та після купівлі використовувала сім'я [PERSON] для своїх потреб, він зберігався за їх місцем проживання. Фактична оплата в касі грошей [PERSON], на що вказали допитані свідки, не може свідчити про придбання вказаного автомобіля саме нею та за її кошти. Крім того, факт наявності заробітку в [PERSON] та [PERSON] не може бути достовірним доказом використання цих коштів на купівлю автомобіля, сім'я [PERSON] та [PERSON] незадовго до цього придбала автомобіль Сітроен, а також несли інші витрати - поїздки за кордон, весілля сина, матеріальна допомога їх сім'ї. Крім того, стороною в спірному правочині [PERSON] не була, тому вона не могла приховувати укладення іншого договору, як і не мотивовано потребу такого приховування. Тому судом не встановлено порушення прав [PERSON] Згідно положень ч.ч.1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, для укладення одним із подружжя договору щодо цінного майна має бути письмова згода іншого з подружжя (ч. 3 ст. 65 СК України). Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-7цс15 від 8 квітня 2015 року законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним. Судом встановлено, що фактичні шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] були припинені в грудні 2015 року, коли позивачка за первісним позовом переїхала проживати в місто Запоріжжя. Як стверджує [PERSON] та не заперечується [PERSON] та іншими учасниками, будь якої згоди - ні усної ні письмової, на продаж автомобіля TOYOTA COROLLA нею не надавалася, а про договір купівлі-продажу транспортного засобу від 26 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] за узгодженою сторонами ціною - 50000 грн. вона дізналася тільки під час розгляду цієї справи судом. Будь яких доказів такої згоди сторонами по справі не надано. Також, на момент розгляду справи судом, згоди на реалізацію спірного автомобіля [PERSON] не надає. Згідно п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63,ч.1ст.65 СК України. П.6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України та ч.2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. У своєму правовому висновку, викладеному в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1568цс15, Верховний Суд України зазначив, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такі ж положення знайшли своє відображення у постановах Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15, 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16, 12 жовтня 2016 року у справі №6-1587цс16, які у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України. Враховуючи зазначене, беручи до уваги, що покупцем договору купівлі-продажу спірного автомобіля є батько [PERSON], суд приходить до висновку, що він не міг не знати про те, що предмет договору належить подружжю, а тому його відчуження повинно відбуватись також зі згоди [PERSON], отже його недобросовісність судом встановлена. А тому, враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до переконання, що у даному випадку має місце порушення права власності [PERSON], як співвласника транспортного засобу, яке підлягає захисту. Позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу №6141/16/2209 від 26.02.2016 року транспортного засобу марки TOYOTA COROLLA 1.33L реєстраційний номер [NUMBER]. Укладений між [PERSON] та [PERSON], є підставними та такими, які слід задовольнити. Пунктом 24 вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя» передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. На підставі ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно роз'яснень, що містяться у п.22 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Згідно ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України). Крім того, у п. 25 вищевказаної Постанови Пленум Верховного Суду України судам роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив вищевказаних дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, оскільки згоди щодо поділу вказаного автомобіля не досягнуто, жодний із подружжя не надав згоду на сплату йому грошової компенсації, та на депозитний рахунок суду не внесено оплату вартості ? вказаного автомобіля, суд вважає за необхідне визнати за позивачем-відповідачем [PERSON] право власності на 1/2 частку транспортного засобу автомобіля TOYOTA COROLLA 1.33L, як на частку в спільному майні подружжя. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визначення порядку користування автомобілем TOYOTA COROLLA 1.33L, то враховуючи особливості технічного обслуговування та користування вказаним майном, такі вимоги до задоволення не підлягають. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору, пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме на суму 2410,50 грн. в рівних долях. На підставі наведеного,

Outcome: partial