Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09.09.2013 року заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області присуджено стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з 12.07.2013 року і до досягнення дитиною повноліття, відповідно до якого 17.12.2013 року головним державним виконавцем відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції Мороз В.С. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №41258791. Проте відповідач з призначеного часу стягнення аліментів лише двічі здійснив таку сплату, а саме 24.11.2014 року - 100 доларів США, що згідно курсу Національного банку України на 24.11.2014 року становило 1 506 грн., та 26.10.2015 року - 1 357 грн., у зв»язку з чим виникла заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 16 462 грн. На підставі ч.1 ст. 196 СК України та представленого розрахунку просить стягнути в її користь з [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів на утримання доньки в розмірі 73 522, 76 грн., яка утворилася внаслідок неповної сплати аліментів відповідачем, починаючи з липня 2013 року, в період з 01.01.2014 року по 16.11.2015 року та сплачений нею по справі судовий збір. Під час судового розгляду [PERSON] надіслала на адресу суду письмову заяву про збільшення позовних вимог, згідно яких просить стягнути з [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов»язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені у відповідності до Постанови Верховного Суду України від 01.10.2014 року по справі № 6-149 цс14, просить врахувати висновок Верховного Суду України, викладений у Постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року по справі №6-149цс14, а також позицію Верховного Суду України, викладену в п.22 Постанови Пленуму Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Позивач [PERSON] у судове засідання не з»явилася, звернувшись в суд із заявою про розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача [PERSON] позов і доповнення до нього не визнала у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачу не було відомо про заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.09.2013 року, яким присуджено стягнення аліментів, як і не було відомо про відкриття головним державним виконавцем відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції виконавчого провадження 17.12.2013 року, оскільки йому не була надіслана постанова про відкриття виконавчого провадження. Проте кошти на утримання доньки відповідач надавав. Просить у задоволенні позову відмовити. У ході розгляду справи представник відповідача [PERSON] подала суду письмові заперечення, підтримані нею у судовому засіданні, зі змісту яких убачається, що відповідачу [PERSON] не було відомо про наявність у нього зобов»язання перед [PERSON], про що свідчить факт оскарження ним заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.09.2013 року через два роки, зокрема 20.01.2016 року Апеляційним судом Івано-Франківської області переглядалось оскаржуване заочне рішення. Крім того, відповідачу не було відомо про факт відкриття 17.12.2013 року відділом державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції виконавчого провадження, про що свідчить відсутність доказів отримання останнім поштового відправлення - постанови про відкриття виконавчого провадження, а тому, у відповідності до ч.4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, вважає, що за таких обставин відсутні підстави для застосування судом ч.1 ст.196 Сімейного кодексу (далі - СК) України, оскільки відсутні докази, які підтверджують, що заборгованість по аліментах виникла по вині відповідача [PERSON] Розрахунок пені, обчислений позивачем, вважає неграмотним, таким, що не відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року, відповідно до якої реальна сума пені складає 5 187 грн. Вимоги щодо стягнення пені вважає необґрунтованими у зв»язку із недоведеністю вини [PERSON]: [PERSON] приховувала інформацію про наявність рішення суду про сплату аліментів. На підставі зазначеного вважає, що доцільно застосувати ч.3 ст. 197 СК України та звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. У письмових доповненнях до заперечення на позов представник відповідача [PERSON] вказує на те, що у відповідача виник обов»язок по сплаті аліментів на утримання дитини саме з 20.01.2016 року - з дати винесення Апеляційним судом Івано-Франківської області ухвали про залишення заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.09.2013 року без змін, оскільки відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. [PERSON] не є злісним неплатником аліментів, оскільки з жовтня 2015 року (з часу, коли дізнався про зобов»язання) по березень 2016 року ним сплачено аліменти в сумі 4 690 грн. У задоволенні позову просить відмовити за недоведеністю вимог. Представник відповідача - адвокат Синишин П.Є. у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, просить у його задоволенні відмовити. Суду пояснив, що у даному випадку відсутня вина відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, оскільки [PERSON] не знав про винесене заочне рішення, яким присуджено стягувати з нього аліменти на утримання доньки, також йому не було відомо про відкриття виконавчого провадження, у матеріалах якого відсутнє повідомлення про вручення відповідачеві рекомендованим листом постанови про відкриття 17.12.2013 року виконавчого провадження № 41258791, що могло б підтверджувати вину відповідача у виникненні заборгованості. Про розірвання шлюбу та стягнення аліментів відповідач дізнався лише у жовтні 2015 року, саме з цього часу почав виконувати свій обов»язок по сплаті аліментів. Посилається на те, що позивач свідомо приховувала факт розірвання шлюбу та стягнення аліментів, одержуючи кошти на утримання доньки поза межами виконавчого провадження. У наступні судові засідання не з»явився. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області - Соп»як Н.І. у судовому засіданні вважає, що позовні вимоги про стягнення пені за прострочення сплати аліментів є підставними, оскільки відповідачу було надіслано копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.12.2013 року за виконавчим листом про стягнення з нього аліментів, про що свідчить наявний у матеріалах виконавчого провадження чек із зазначенням дати відправки кореспонденції та прізвища відповідача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явився. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, виходячи з такого. Згідно із ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, передбачено ст.3 ЦПК України. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України). Положенням ч.1 ст. 196 СК України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася дочка [PERSON], [INFO]. 09.09.2013 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області ухвалено заочне рішення, яким шлюб між сторонами розірвано, неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] р.н., залишено проживати із позивачем [PERSON]., вирішено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON]. аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO] р.н., в твердій грошовій сумі у розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з 12.07.2013 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі виконавчого листа №344/10850/2013, виданого 18.10.2013 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області, головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Монастириського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 17.12.2013 року. Як убачається із ксерокопії свідоцтва про шлюб від 14.06.2014 року, [PERSON]. після реєстрації шлюбу із [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]. Згідно ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30.11.2015 року, заяву [PERSON] про перегляд та скасування заочного рішення суду від 09.09.2013 року у цивільній справі №344/10850/13-ц за позовом [PERSON]. до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини залишено без задоволення. На вищевказане рішення суду [PERSON] подано апеляційну скаргу. Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 16.12.2015 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів було зупинено до вирішення цивільної справи №344/10850/13-ц за позовом [PERSON]. до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.01.2016 року апеляційну скаргу [PERSON] -відхилено, а заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.09.2013 року - залишено без змін. Згідно ухвали Монастириського районного суду Тернопільської області від 08.02.2016 року провадження у даній цивільній справі відновлено. Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Проте в силу ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах платежу за один місяць. За змістом ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред»явлення позову. Тому обов»язок по сплаті аліментів на утримання дитини у відповідача виник з 09.09.2013 року - з часу ухвалення рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, а оскільки ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області заочне рішення залишено без змін, то не змінилися присудженні раніше періодичні платежі - по 700 грн. щомісяця. Згідно із ч.4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Згідно розрахунку нарахування заборгованості по сплаті аліментів, що складений головним державним виконавцем Соп»як Н.І. (затверджений начальником відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції Джумак Г.В. 06.11.2015 року), при примусовому виконанні виконавчого листа по справі №344/10850/2013, виданого 18.10.2013 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки, [INFO] р.н., в твердій грошовій сумі 700 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, за період з 01.12.2013 року по 01.11.2015 року боржнику слід сплатити 19 325,00 грн. аліментів та боржником сплачено 2863,00 грн. Заборгованість по сплаті аліментів за вказаний період становить 16 462 грн. Згідно розрахунку від 01.12.2015 року, за період з 12.07.2013 року по 01.12.2015 року боржнику слід сплатити 20 051,00 грн. аліментів та боржником сплачено 3470,00 грн. Заборгованість по сплаті аліментів за вказаний період становить 16 581 грн. Згідно даного розрахунку відповідачем у листопаді 2014 року сплачено аліменти в сумі 1506 грн., в жовтні 2015 року - 1364 грн. При зверненні до суду із письмовою заявою про збільшення розміру позовних вимог позивач надала суду новий розрахунок заборгованості по сплаті аліментів головного державного виконавця Соп»яка Н.І., що затверджений начальником відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції від 01.12.2015 року, у відповідності до якого за період з 12.07.2013 року по 01.12.2015 року божнику слід сплатити 20 051, 00 грн. аліментів, а сплачено - 3470,00 грн. Заборгованість по сплаті аліментів за вказаний період становить 16 581,00 грн. Зазначений розрахунок містить відомості щодо сплати аліментів у листопаді 2015 року в розмірі 600 грн. Представник третьої особи у судовому засіданні підтвердив проведений ним розрахунок заборгованості відповідача по сплаті аліментів, проте вказав на допущену неточність, зокрема у новому розрахунку помилково вказано про сплату у жовтні 2015 року грошових коштів у розмірі 1364 грн., замість 1357 грн., як про це вірно вказано у первинному розрахунку заборгованості від 06.11.2015 року. Відповідно до ч.2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов»язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року, передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв»язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Таким чином, Верховний Суд України наводить конкретні обставини, за яких виключається вина платника аліментів у виникненні заборгованості. Допитана у судовому як свідок [PERSON] суду пояснила, що зі слів її невістки - позивача [PERSON] їй відомо про те, що вона не зверталася до суду із позовом про стягнення із [PERSON] аліментів, так як він дає їй більше коштів. Зокрема про вказане їй стало відомо відомо після зустрічі із [PERSON], що мало місце у серпні 2015 року. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач на даний час є його дружиною, з якою вони проживали разом близько року часу, а тому може підтвердити те, що з червня 2014 року до серпня 2015 року [PERSON] пересилав їй кошти на банківський рахунок, які вона знімала, а також передавав грошові кошти друзями, всього нею одержано приблизно 6 - 7 тис. грн., які вона не завжди витрачала на утримання дитини. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є рідною сестрою [PERSON] і зі слів [PERSON] їй відомо про те, що вона не зверталася до суду із позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини. Ствердила, що останній надавав кошти позивачу через друзів, зокрема в розмірі по 1000 грн. на день народження доньки і на свята. У силу ч.2 ст. 59 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Вищевказані пояснення свідків суд оцінює критично і не вважає їх належним доказом на спростування вини відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів. У силу ч.ч.1,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Посилання представників відповідача на те, що [PERSON] не знав про наявність зобов»язання щодо сплати аліментів на утримання дочки, як на обставину, що виключає його вину у виникненні заборгованості, суд оцінює критично, виходячи з того, що з матеріалів справи вбачається, що рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.01.2016 року не містить висновків про те, що [PERSON] не був належним чином повідомлений про розгляд справи про розірвання шлюбу та стягнення аліментів у суді першої інстанції. З цих підстав заочне рішення від 09.09.2013 року не скасовано, а за інших підстав заочне рішення не може ухвалюватись (ст. 224 ЦПК України). Про те, що [PERSON] був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, також зазначено і в ухвалі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30.11.2015 року, згідно якої заяву [PERSON] про перегляд та скасування заочного рішення суду від 09.09.2013 року залишено без задоволення. Порядок здійснення судових викликів і повідомлень регулюється главою 7 ЦПК України). Пунктом 9 ч.3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов»язковість рішень суду. У відповідності до ч.ч.2,3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Для відповідача така відповідальність встановлена ст. 196 СК України. Із врахуванням наведеного, суд приходить до переконання про наявність вини відповідача у простроченні сплати аліментів. Належних і допустимих доказів утворення заборгованості з незалежних від відповідача причин у спірному періоді суду не надано. Щодо необізнаності [PERSON] про відкриття виконавчого провадження, про що, на думку представників відповідача, свідчить факт відсутності у матеріалах виконавчого провадження, що оглянуто у судовому засіданні, поштового повідомлення про вручення поштового відправлення адресату, то суд роз»яснює наступне. Право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, не пов»язується з дотриманням державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до чинного законодавства України судові рішення, що набрали законної сили, обов»язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Необізнаність боржника із наявністю присудження аліментів та відкритого виконавчого провадження не спростовують обов»язок боржника сплатити аліменти. Крім того, відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їх права чи свободи. Однак, як з»ясовано судом, відповідач не звертався до суду в порядку ст. 383 ЦПК, як і не оскаржував до суду розрахунок заборгованості по сплаті аліментів, що складений головним державним виконавцем відділу ДВС Монастириського районного управління юстиції, і з яким був ознайомлений [PERSON] у жовтні 2015 року. Аналізуючи вищенаведене, враховуючи несвоєчасну сплату відповідачем в період з 12.07.2013 року по 01.12.2015 року сум аліментів та наявність вини відповідача у виникненні цієї заборгованості, суд дійшов висновку про наявність у одержувача аліментів [PERSON] права на стягнення неустойки. Разом з тим, суд не погоджується з розрахунком пені за прострочення по сплаті аліментів, який зроблений позивачем, і вважає, що розмір пені у зв»язку із несплатою аліментів відповідачем в період з 12.07.2013 року по 01.12.2015 року повинен ґрунтуватись на іншій формулі розрахунку, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Лише визначивши розмір такої заборгованості, можна обчислювати неустойку. За змістом ст. 549 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов»язань. ЇЇ завдання - сприяти належному виконанню зобов»язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Отже, з урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов»язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчислені загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов»язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць буде різною. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1% пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Зазначена правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 01.07.2015 року по справі №6-49цс15, від 25.11.2015 року по справі №6-2022цс15, від 16.12.2015 року по справі №6-2696цс15, від 16.03.2016 року по справі №6-300цс16. Отже, враховуючи вищевказане, суд, прийшовши до переконання про наявність вини відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, про що зазначалося вище, визначає розмір пені у зв»язку із несплатою аліментів відповідачем в період з 12.07.2013 року по 01.12.2015 року, враховуючи розрахунок заборгованості по аліментах, наданий державним виконавцем ВДВС Монастириського районного управління юстиції від 01.12.2015 року, із зазначенням сум отриманих аліментів (враховуючи описку), виходячи з такого розрахунку: За липень 2013 року - (451,60 х 1% х 20) = 90, 32 грн. За серпень 2013 року - (700 х 1% х 31) = 217 грн. За вересень 2013 року - (700 х 1% х 30) = 210 грн. За жовтень 2013 року - (700 х 1% х 31) = 217 грн. За листопад 2013 року - (700 х 1% х 30) = 210 грн. За грудень 2013 року - (700 х 1% х 31) = 217 грн. За січень 2014 року - (700 х 1% х 31) = 217 грн. За лютий 2014 року - (700 х 1% х 28) = 196 грн. За березень 2014 року - (700 х 1% х 31) = 217 грн. За квітень 2014 року - (700 х 1% х 30) = 210 грн. За травень 2014 року - (700 х 1% х 31) = 217 грн. За червень 2014 року - (700 х 1% х 30) = 210 грн. За липень 2014 року - (700 х 1% х 31) = 217 грн. За серпень 2014 року - (700 х 1% х 31) = 217 грн. За вересень 2014 року - (700 х 1% х 30) = 210 грн. За жовтень 2014 року - (700 х 1% х 31) = 217 грн. За листопад 2014 року - пеня відсутня, оскільки сплачено 1506 грн. За грудень 2014 року - (700 х 1% х 31) = 217 грн. За січень 2015 року - (700 х 1% х 31) = 217 грн. За лютий 2015 року - (700 х 1% х 28) = 196 грн. За березень 2015 року - (700 х 1% х 31) = 217 грн. За квітень 2015 року - (700 х 1% х 30) = 210 грн. За травень 2015 року - (700 х 1% х 31) = 217 грн. За червень 2015 року - (700 х 1% х 30) = 210 грн. За липень 2015 року - (700 х 1% х 31) = 217 грн. За серпень 2015 року - (700 х 1% х 31) = 217 грн. За вересень 2015 року - (700 х 1% х 30) = 210 грн. За жовтень 2015 року - пеня відсутня, оскільки сплачено 1357 грн. За листопад 2015 року (сплачено 600 грн.) - (100 х 1% х 30 ) = 30 грн., що становить разом 5 447 (п»ять тисяч чотириста сорок сім) грн. 32 коп. Посилання представника відповідача у доповненнях до заперечень на позов на ч.3 ст. 197 СК України суд відхиляє як безпідставні і необґрунтовані. У розумінні змісту ст. 31 ЦПК України збільшення (зменшення) розміру позовних вимог - це зміна позивачем ціни первісно заявлених вимог. Розмір позовних вимог визначається у відповідності до ст. 80 ЦПК. Зміна розміру позовних вимог може бути викликана уточненням розрахунку ціни позову, частковим виконання спірного зобов'язання відповідачем, тактичними міркуваннями. Звернувшись в суд із збільшенням позовних вимог, позивач [PERSON], крім стягнення пені за прострочення сплати аліментів, просить не порушувати її конституційне право на судовий захист, яке гарантоване ст. 55 Конституцією України, та при ухваленні рішення суду врахувати висновок Верховного Суду України, викладений у Постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року по справі №6-149цс14, а також позицію Верховного Суду України, викладену в п.22 Постанови Пленуму Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», залишаючи при цьому первинну ціну позову - 73 522, 76 грн. Однак вказані вимоги, на переконання суду, не можуть розцінюватися як збільшення позовних вимог. При цьому суд вважає за необхідне роз»яснити, що у своїй Постанові у справі за №6-94 цс15, Верховний Суд України вказав на відступ від правової позиції щодо застосування ч.1 ст. 196 СК України, викладеної у постановах Верховного Суду України від 11.09.2013 року (справа №6-81цс13) та 01.10.2014 року (справа №6-149цс14). У вищевказаній Постанові Верховний Суд України зробив правовий висновок, яким роз»яснено, яким чином здійснюється розрахунок пені, що відрізняється від практики, яка існувала раніше. А в силу ч.1 ст. 360-7 ЦПК України суди зобов»язані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України, у зв»язку з чим судом у даній цивільній справі, частково задовольняючи позовні вимоги, здійснюється розрахунок розміру пені саме у відповідності до зазначеного правового висновку. Таким чином, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме в частині стягнення із відповідача в користь позивача 5447 грн. 32 коп. пені за прострочення сплати аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO] р.н., у задоволенні решти позовних вимог - відмовити. У силу ст. 88 ЦПК України судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача в користь позивача слід стягнути 54,39 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial