Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачем [PERSON] вона вступила у фактичні шлюбні відносини у вересні 1996 року. [INFO] від спільного життя у них народився син [PERSON]. 27 серпня 2005 року у Виконкомі Черкаської селищної ради Слов'янського району Донецької області за актовим записом № 22 вони з відповідачем зареєстрували шлюб. Причиною розірвання шлюбу слугувала несумісність характерів, вони не досягли згоди з сімейних питань і з багатьох життєвих питань, між ними відсутнє взаємопорозуміння. В процесі подружнього життя кожен з них намагався поступитися своїми принципами, своїми звичками. Однак між ними знов і знов виникали суперечки, які призвели до відчуження один одного, і вони були змушені припинити спільне проживання. Вони з відповідачем досягли згоди з приводу місця проживання їх неповнолітньої дитини. Син буде мешкати разом з нею і вона буде займатися його вихованням та утриманням. Спору з приводу поділу спільної сумісної власності не має. Просить суд розірвати шлюб, зареєстрований 27 серпня 2005 року виконкомом Черкаської селищної ради Слов'янського району Донецької області за актовим записом № 22, між нею, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання. 27 березня 2015 року надала до суду Заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити (а.с.10). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду судового засідання. 24 березня 2015 року надав до суду Заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення (а.с.9). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. Судом встановлено, та вбачається з матеріалів справи наступне. Сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з вересня 1996 року. [INFO] від спільного життя у них народився син [PERSON]. 27 серпня 2005 року сторони уклали шлюб, який було зареєстровано Виконкомом Черкаської селищної ради Слов'янського району Донецької області, актовий запис № 22 (а.с.3). Спільне життя у сторін не склалося. Шлюбні відносини між ними припинені, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Через відсутність взаємопорозуміння та спільних інтересів, подальше спільне життя і збереження сім'ї неможливим. Спору про розподіл майна, що є їх спільною сумісною власністю у них відсутній. Примирення між ними неможливе. Між сторонами досягнуто згоду з приводу матеріального утримання та виховання їх спільної дитини. Дитина після розірвання шлюбу буде проживати з позивачкою. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишити шлюбне прізвище «[PERSON]». Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. На підставі викладеного,

Outcome: approved