Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Гайворонського районного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що 03.09.1988 року [PERSON] успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . 14.09.2001 року [PERSON] купила в [PERSON] Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] згідно договору дарування від 27.03.2018 року, дарувальником будинку є [PERSON] . За вищезазначеною адресою зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] є співмешканкою [PERSON] , який помер [INFO] , та являється сином [PERSON] . Відповідач [PERSON] є рідними онуком дарувальника - [PERSON] . Оскільки до 27.03.2018 року вказаний будинок належав [PERSON] , то і її покійний син [PERSON] , його співмешканка [PERSON] та син [PERSON] , як члени родини були зареєстровані в даному будинку. На даний час позивач як власник будинку не має можливості вільно розпоряджатися своїм майном через те, що в будинку прописані особи, які не є членами сім`ї. Позивач неодноразово зверталась до відповідачів з проханням, щоб останні добровільно знялися з реєстрації в її будинку, однак позитивного результату так і не отримала, оскільки відповідачі добровільно робити це не бажають. Так як позивач є власником будинку, вона має право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, але наявність реєстрації відповідачів, які добровільно не бажають знятися з реєстрації, не дає їй повністю реалізувати всі складові права власності, а саме володіти, розпоряджатися та користуватися нерухомим майном, а тому змушена звертатися до суду для захисту своїх порушених прав. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просять суд їх задовольнити. [PERSON] пояснила, що відповідачі перешкоджають їй користуватись її власним будинком та періодично їй погрожують. Крім того, зазначила, що відповідач [PERSON] фактично не проживає в належному їй будинку. Від представника відповідачів, адвоката Савранчука С.Л. 05.05.2021 року, надійшло заперечення на позовну заяву в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути з позивача [PERSON] судові витрати на професійну правничу допомогу. Свої заперечення обґрунтовує тим, що [PERSON] та [PERSON] були вселені до будинку, як члени сім`ї та зареєстровані там само, як члени сім`ї про, що наголошує позивач в позовній заяві. В [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , як член сім`ї свого батька, далі бабки [PERSON] та [PERSON] . Іншого житла у відповідачів не має, позивачем документів які б підтверджували інше суду не надано, за таких обставин, правові підстав для задоволення позову відсутні. При цьому відповідачі не вчиняють перешкод у користуванні належним йому житловим приміщенням, оскільки доказів створення таких перешкод до матеріалів справи не надано, незаконність користування відповідачем спірним житлом у позовній заяві та в матеріалах не наведено. В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , адвокат Савранчук С.Л. просив суд відмовити в задоволені позову [PERSON] та стягнути з останньої судові витрати по справі з підстав наведених у запереченні на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , вона разом з своїм сином [PERSON] та покійним чоловіком [PERSON] розпочали жити з 1998 року та живе в ньому по даний час. Вказала, що сплачує за всі комунальні послуги, іншого житла в неї не має, а тому просить суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в даному будинку він проживає безперервно з 1998 року по даний час. 07.10.2009 року зареєструвався в цьому будинку. Вказав, що іншого житла він не має, а тому просить суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що працює соціальним працівником та відвідує двічі на тиждень з 10 по 11 годину, за адресою: [ADDRESS] , матір позивача - [PERSON] . Коли вона відвідувала [PERSON] , за вказаною адресою, бачила [PERSON] , а відповідача [PERSON] жодного разу не бачила. Вказала, що будинок, де живе [PERSON] , складається з двох частин в одній з яких живе остання, хто живе в іншій частині вона не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що перебуває з позивачем в дружніх відносинах. Відповідачів по справі він не знає. Вказав, що будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] має дві частини. В одній частині живе [PERSON] , хто живе в іншій частині будинку він не знає. Вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачів та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії договору дарування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами від 27.03.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №422 (а.с. 7-9), копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 119372764 від 02.04.2018 року (а.с. 10), власником будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . З копії довідки № 3873 від 20.09.2017 року виданою Гайворонською міською радою Кіровоградської області, вбачається, що адреса житлового будинку [ADDRESS] в зв`язку з перенумерацією будинків по даній вулиці має адресу [ADDRESS] (а.с. 18). В будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією домової книги (а.с. 14-16). Як встановлено в судовому засіданні та проти чого не заперечували ні позивач ні відповідачі, відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] вселилися в спірний житловий будинок в 1998 році, як члени сім`ї покійного [PERSON] . Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Нормативно-правове обґрунтування. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мають іншого житла, спірний будинок є єдиним житлом для проживання, що не заперечується та не спростовано позивачем. Відповідачі тривалий час проживають у спірному будинку (з 1998 року), а тому незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції. [PERSON] знала ще до отримання будинку у подарунок, що у ньому проживають відповідачі, а отже, вона мала можливість з`ясувати у них підстави такого проживання, а також довідатися про їх наміри щодо подальшого проживання у будинку або про їх відмову від свого права та готовність звільнити будинок у такому випадку. Тобто [PERSON] , яка прийняла дарунок від [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , який в свою чергу був чоловіком та батьком відповідачів, за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження будинку у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника. Таким чином, заявниця могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості при прийнятті дарунку. Оскільки у справі, що розглядається, позивач, прийнявши будинок у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знала про проживання в ньому відповідачів - членів сім`ї колишнього власника цього житла, які не мають іншого житла, тому її право на це майно не може бути захищено, шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, які внаслідок цього стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Отриманий позивачкою у дарунок будинок не є єдиним можливим місцем її проживання. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням є не обґрунтованими і не підлягає задоволенню. Щодо судових витрат. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування у справі. На підставі вищевикладеного та враховуючи встановлений ст. 12 ЦПК України принцип змагальності сторін та з урахуванням того, що представник відповідачів надав до суду Орієнтовні Розрахунки суми судових витрат понесених відповідачами [PERSON] та [PERSON] , суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] судові витрати в розмірі по 5107,5 грн. кожному, які розраховано наступним чином (оплата надання правової допомоги): зустріч, консультація клієнта з вивченням позовної заяви з додатками 1 год. - 1135 грн., участь адвоката в судовому засіданні - 1135/2 = 567 грн. (так як адвокат в одному судовому засіданні представляв двох відповідачів одночасно), підготовка та подання до Гайворонського районного суду Кіровоградської області заперечення з приводу позовної заяви - 6810/2 = 3405 грн. (заперечення на позовну заяву від відповідачів є аналогічними та підписані представником, а тому витрати на підготовку заперечення на позовну заяву діляться між відповідачами порівну).

Outcome: approved