Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Гайворонського районного суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позовна заява мотивована тим, що 03.11.1990 року між позивачем та відповідачем, був укладений шлюб, який зареєстрований Таужненською сільською радою Гайворонського району Кіровоградської області. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 14.07.2009 року, але фактично між сторонами сімейні відносини припинилися з 2000 року. З 2001 року відповідач залишив місце своєї реєстрації за адресою будинок [ADDRESS] та жив особистим життям, їздив за кордон та спілкування припинив повністю. 27.12.2004 року [PERSON] придбала житловий будинок [ADDRESS] . Житловий будинок позивач придбала за власні кошти, оскільки працювала приватним підприємцем. Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 09.10.2014 року [PERSON] втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . Станом на сьогодні позивач має труднощі в розпорядженні та користуванні вищевказаним будинком, оскільки 27.12.2004 року [PERSON] придбала житловий будинок, а шлюб між сторонами було офіційно розірвано лише 14.07.2009 року. Просить суд визнати особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] , житловий будинок [ADDRESS] , разом з господарським будівлями та спорудами. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просять суд його задовольнити. Заперечили, щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України про день та час слухання справи, повідомлений належним чином, що підтверджується роздруківками з офіційного веб-сайту судової влади України від 18.01.2019 року, 22.03.2019 року, 12.06.2019 року про оголошення виклику відповідача до суду, а тому є таким, що належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Відзив на позовну заяву відповідач не надіслав. До суду, засобами електронної пошти, надійшла заява від імені [PERSON] про визнання позову та розгляд справи у його відсутності. Зазначена заява не містить електронного цифрового підпису та вказаних в додатку копії паспорта та ідентифікаційного номера. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Підставою звернення позивача до суду є захист її майнових прав та інтересів, пов`язаних із поділом майна колишнього подружжя шляхом набуттям права власності. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. В ході судового розгляду справи встановлено, що 03.11.1990 року між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований Таужненською сільською радою Гайворонського району Кіровоградської області, про що в книзі реєстрації шлюбів 03.11.1990 року зроблено відповідний актовий запис за №13 (а.с. 7). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 14.07.2009 року (а.с. 8). 27.12.2004 року [PERSON] придбала житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с. 9). Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 09.10.2014 року [PERSON] втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] (а.с. 18-19). З копії технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] , вбачається, що загальна площа будинку становить 147,6 м.кв. (а.с. 10-15). З висновку про вартість житлового будинок [ADDRESS] , вбачається, що загальна вартість будинку становить 186847 грн. (а.с. 16-17). Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч.6 ст. 57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Суд зауважує, що позивачем не надано достатніх, достовірних та належних доказів на підтвердження обставин того, що спірний житловий будинок [ADDRESS] , який набутий під час шлюбу позивача із [PERSON] , придбаний позивачем за кошти, що належали їй особисто, оскільки надана позивачем копія свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця [PERSON] не дає змоги встановити розмір отриманого доходу та походження цих коштів, та чи дійсно вони були витрачені на придбання спірного нерухомого майна. Також суд не приймає до уваги заяву, подану від імені [PERSON] , оскільки вона не містить електронного цифрового підпису та вказаних в додатку копії паспорта та ідентифікаційного номера. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає позовні вимоги є необґрунтованими, у зв`язку із чим не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed