Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання двох дітей. Позовні вимоги мотивувала тим, що з відповідачем по справі перебуває у шлюбі, який було зареєстровано 11 жовтня 2017 року у Снятинському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №122. Від спільного проживання у них є син [PERSON] [INFO] . Позивачка зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалось з причин відсутності взаєморозуміння між ними, шлюб існує формально, збереження сім`ї неможливе, а тому перебувати в такому шлюбі вона не бажає, просить шлюб розірвати, після розірвання шлюбу просить відновити їй дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Позивачка також зазначає, що їх син [PERSON] проживає із нею та перебуває на повному її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, та у неї на утриманні є ще двоє неповнолітніх дітей від першого шлюбу, одна їз яких є інвалідом, батько дітей помер. Таким чином позивачка просить стягувати з відповідача у її користь аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] у твердій грошовій сумі, у розмірі 3000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивачка подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задоволити. Відповідач подав до суду заяву, в якій зазначив, що позов визнає повністю, просив справу розглядати за його відсутності. Суд, аналізуючи обставини встановлені під час судового розгляду та дослідивши зібрані докази, встановив, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] 11.10.2017р. у Снятинському РВ ДРАЦС ГТУЮ в Івано-Франківській області, було зареєстровано шлюб, актовий запис №122, [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] »; відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] у подружжя Ковачиків [INFO] народився син [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Таким чином враховуючи, що сторони після укладення шлюбу міцної сім`ї не створили, протиріччя між ними набули стійкого характеру, мирової угоди не уклали, перебування у шлюбі суперечить їх інтересам, шлюб існує формально, суд вважає, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. На підставі ч.1 ст.160 СК України, оскільки спору між батьками відносно місця проживання їх неповнолітньої дитини немає, тому суд, враховуючи, що їх неповнолітня дитина постійно проживає біля матері та знаходиться на її утриманні, суд вважає, що неповнолітнього сина слід залишити проживати із матір`ю. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, тому суд вважає, що вимогу позивачки щодо прізвища, яке їй встановити після розірвання шлюбу, слід задоволити, таким чином після розірвання шлюбу позивачці слід відновити дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Положеннями ст.180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ч.2 ст.182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, розмір витрат на утримання дитини, виходячи з принципів розумності та справедливості, потреби дитини у розвитку, врахувавши повне визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що слід стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи із дня подачі позову. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам процесу, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З ч. 6 ст. 141 ЦПК України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів. Враховуючи те, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги щодо стягнення аліментів, тому суд вважає, що з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 768,40грн. в дохід держави. На підставі викладеного та ст. ст. 104, 105, 110, 112, 113, 160, 180-182, 191-192 СК України,

Outcome: approved