Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із вказаним вище позовом, в обгрунтування якого посилається на те, що між нею та відповідачем 29 вересня 2011 року зареєстровано шлюб. В шлюбі 12 липня 2012 року у них народилась дочка [PERSON]. Із відповідачем вони не проживають однією сім'єю на протязі останніх пів року. Спільного господарства вони не ведуть. Продовжувати подружнє життя із [PERSON] вона не має наміру, так як втратила інтерес до відповідача як до чоловіка, примирення між ними неможливе. Причиною цього є такі обставини - на протязі п'яти років, які вони перебували у шлюбі, відповідач у стані сильного алкогольного сп'яніння неодноразово наносив їй тілесні ушкодження різної степені тяжкості. До того ж, це відбувалось на очах у їхньої малолітньої доньки. 20 травня 2016 року відповідач знову наніс їй тілесні ушкодження. Після чого вона звернулась із заявою до Дрогобицького відділу поліції. Відомості про кримінальне правопорушення відповідно до вимог ч.1 та ч.4 ст.214 КПК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 травня 2016 року за № 12016140110001205. Попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення: ч.1 ст. 125 КК України. Збереження їхнього шлюбу є неможливим, а тому вона вирішила звернутися з позовом про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу вона хоче відновити своє дошлюбне прізвище - [PERSON]. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як нею вказано вище, відповідач проживає окремо від неї та ухиляється від свого прямого обов'язку утримувати дитину. Відповідач не надає коштів на утримання дочки, чим ставить сім»ю у важке матеріальне становище. Оскільки їй одній важко утримувати дочку, а відповідач не виконує свого батьківського обов?язку передбаченого ст.. 180 СК України, то вона змушена звернутися з позовом про стягнення аліментів. Донька проживає з нею, але відповідач постійно погрожує їй, що відбере у неї дитину та позбавить її батьківських прав. За таких обставин вона змушена визначати місце проживання дитини в судовому порядку. Оскільки відповідач систематично зловживає спиртними напоями, у стані алкогольного сп'яніння він неодноразово сідав за кермо автомобіля та відвозив доньку у невідомому їй напрямку. Дохід у відповідача мінливий. Проживає останній у гуртожитку у двох кімнатах разом із своїми батьками та родиною сестри, загалом там мешкає семеро людей. Отже відповідач не може забезпечити донці належних умов для проживання та гідного розвитку. На даний час вона разом з донькою зареєстровані та проживають у власному будинку у якому більше ніхто не мешкає окрім них. У неї є невеликий, але стабільний дохід. Донька прихильна до неї, а тому просить, щоб донька після розірвання шлюбу залишилася проживати з нею. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просять позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] в суді пояснила, що її довіритель не заперечує щодо розірвання шлюбу, що стосується аліментів то позов визнає частково, а саме просить стягувати аліменти в частці, оскільки відповідач офіційно працевлаштований. Щодо позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини то такі позовні вимоги не визнає, вважає їх передчасними, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що до служби у справах дітей Дрогобицької РДА ніхто із сторін не звертався, відповідно ними не проводилися жодні обстеження та не видавалися висновки, щодо місця проживання дитини, однак вважає, що дитині слід визначити місце проживання з мамою, тобто з позивачкою. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. З свідоцтва про одруження серії 1-СГ № 168574, виданого відділом ДРАЦС по м.Дрогобичу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, вбачається, що 29.09.2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Буган», актовий запис № 471. Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам \~сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що в даному шлюбі у них 12 липня 2012 року народилася дочка [PERSON], яка зареєстрована та проживає разом з позивачкою і знаходиться на її утриманні. Згідно із ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Обовязок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобовязання батьків. У разі їх ухилення від його виконання аліменти можуть стягуватись за рішенням суду. Обовязок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. У відповідності до вимог ст. 182 СК України суд враховує, що позивачка перебуває у гіршому матеріальному становищі, ніж відповідач. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. Суд переконаний, що позивач потребує допомоги на утримання дочки, а відповідач зобо»язаний таку допомогу надавати, а тому з врахуванням того, що відповідач офіційно працевлаштований, суд прийшов до переконання, що аліменти слід стягувати в частці від доходу. Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до вимог ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також зобов'язані поважати дитину. Відповідно до вимог ст.ст. 151, 153 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, залучати до виховання інших осіб обирати форми і методи виховання дитини, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, а також мають право на спілкування з дитиною. Частиною 2 ст. 155 СК України закріплено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 157 СК України, той із батьків, який проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, який проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ч.2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорам України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватись максимальним забезпеченням інтересів дітей. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право і рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім'я природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність з створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Таким чином вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них залишається дитина, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов в частині визначення місця проживання дітей задоволенню не підлягає, оскільки сторони не досягли згоди щодо місця проживання дітей та суду не довели з ким з них буде краще дитині. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору за розірвання шлюбу, що підтверджуються платіжними дорученнями та стягнути з відповідача судовий збір в користь держави за позовну вимогу про стягнення аліментів. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved