Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до місцевого суду із зазначеним позовом. У підтвердження своїх вимог позивач покликається на те, що у січні 2008 року дала згоду [PERSON] на укладення з ним договору довічного утримання (догляду). Відповідачі є братами-близнюками, і коли вони приходили поодинці до позивача, вона їх не розрізняла, а лише тоді, коли вони були разом та називали своє імя, [PERSON] бачила хто є хто. У нотаріуса [PERSON] підписала декілька документів, що вважала договором довічного утримання (догляду); зміст договору їй прочитано не було, всі документи забрав [PERSON]. Спочатку відношення до [PERSON] було менш-більш нормальним, однак з часом відповідачі забороняли позивачу ходити по будинку, а лише в її кімнаті, користуватися холодильником та продуктами; відповідачі відверто її зневажали, зверталися до неї в принизливому тоні. У 2011 році відповідачі напали на [PERSON], побили її, про що вона зверталась у поліцію; у відповідності до висновку експерта позивачу були завдані легкі тілесні ушкодження. Тоді ж відповідачі надали працівникам поліції копію договору купівлі-продажу будинку і при огляді цих договорів купівлі-продажу [PERSON] зорієнтувалася, що договір підписав не [PERSON], а [PERSON] Фактично відповідачі своїми недобросовісними діями ввели [PERSON] в оману, надавши підписати договір купівлі-продажу, а говорили вголос, що це договір довічного утримання. Жодних домовленостей щодо продажу будинку в позивача з відповідачами не було, а тому [PERSON] просить у судовому порядку визнання нікчемними договори купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] підтримали уточнені позовні вимоги; просили і наполягали позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник першого адвокат [PERSON] у судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечили; просили у задоволенні відмовити з підстав пропущення строку позовної давності, а також опиралися на подані суду докази, додані до заяви про перегляд заочного рішення. Третя особа приватний нотаріус Самбірського районного нотаріального округу [PERSON] у судовому засіданні посилалася на мотиви викладені у письмовому поясненні у справі з спірних правовідносин, вважала спірні договори укладеними у відповідності до вимог цивільного законодавства. Державний реєстратор прав на нерухоме майно Самбірської районної державної адміністрації [PERSON] зазначила, що реєстрація чи перереєстрація може відбутись лише за відповідним судовим рішенням, яке набере законної сили. Зясувавши обставини справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання нікчемними договорів купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обовязок доказування і подання доказів. У відповідності до передбачених Цивільним Законом засад захисту права власності держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів прав власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню; також власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно ст. 391 ЦК України у спосіб захисту права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Судом із поданих сторонами документів установлено, що 24.01.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №39 по вул. Привокзальній в с. Ваньовичі Самбірського району Львівської області, посвідчений приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №319; 24.01.2008 року між [PERSON] та [PERSON] - договір купівлі-продажу земельних ділянок площею 0,1697га та 0,054га, розташованих в с. Ваньовичі вул. Привокзальна, 39 Самбірського району Львівської області, посвідчений приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №322. У судовому засіданні із пояснень позивача зясовано, що [PERSON] укладала з [PERSON] договір довічного утримання (догляду), а не договори купівлі-продажу, чого жодним чином не було під час провадження у справі спростовано, а лише підтверджено стороною відповідачів; укладені 24.01.2008 року договори купівлі-продажу були вчинені під впливом обману, оскільки [PERSON] умисно було введено [PERSON] в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочинів; так як при укладенні договорів вголос була домовленість про договір довічного утримання (догляду), а насправді був укладений договір купівлі-продажу із вказівкою про встановлення сервітуту, за яким позивач отримала право довічного користування будинком, що полягало у можливості довічного проживання у відчужуваному будинку. Окрім наведеного із пояснень позивача відомо, що коштів за житловий будинок та земельні ділянки вона не отримувала. У вказаному питанні ніхто із відповідачів суду не надав жодних підтверджень про розрахунки між покупцем і продавцем, у який спосіб та при яких обставинах це відбулось, не заявляли клопотань про доказування чи звільнення від доказування, коли водночас суду неодноразово обидва відповідачі як [PERSON], так і [PERSON] ствердили, що передали [PERSON] лише 147 тисяч гривень за куплені будинок та дві земельні ділянки, опускаючи і зовсім не орієнтуючись про суму коштів 25 тисяч гривень за договором купівлі-продажу земельних ділянок. Наведену вище обрану позицію відповідачів про невизнання позову, про їх фактичну поведінку протягом більше трьох років до 2011 року стосовно виконання догляду за [PERSON] як за пристарілою особою, проведення ремонтів у її будинку, суд розцінює не інакше, як намагання отримати компенсацію чи відшкодувати понесені у звязку з цим витрати, - що на переконання суду не може залишись поза увагою та, у звязку з чим суд позов задовольняє частково. Судом установлено, що при укладенні договорів купівлі-продажу [PERSON] помилилася, а саме неправильно сприйняла предмет та інші умови Договору, оскільки не мала наміру передавати житловий будинок і земельні ділянки у власність одного з відповідачів, а сподівалася саме на те, що між нею та [PERSON] укладено договір довічного утримання (догляду). Крім цього приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу [PERSON] невірно посвідчено спірний укладений договір купівлі-продажу житлового будинку №39 по вул. Привокзальній в с. Ваньовичі Самбірського району Львівської області між [PERSON] та [PERSON] як змішаний цивільно-правовий договір з елементами договору купівлі-продажу та договору про встановлення сервітуту. Цивільний кодекс України за змістом не забороняє можливості виникнення такого речового права, як право користування чужим майном, тобто сервітуту (п.\~2?ч.\~1 ст.\~395), застереживши при цьому, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника майна (ч.\~2 ст.\~395). Сервітут може бути встановлений щодо нерухомого майна відносно до конкретно визначеної особи, тобто особистий сервітут (ст.\~401 ЦК України). Сервітут установлюється договором, законом, заповітом або рішенням суду. У випадку спірних правовідносин між [PERSON] та [PERSON] сервітут повинен був бути встановленим на підставі домовленості сторін (договору), чого жоден із сторін у судовому засіданні не мотивував, - де, як і на яких умовах проживатиме у спірному будинку [PERSON]; хто повинен нести витрати, повязані з утриманням будинку, за користування придбаним будинком; що договір є змішаним та містить у собі елементи кількох договорів (ч.\~2 ст.\~628 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203\~та ч. 1 ст. 215 Цивільного Кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цих вимог є підставою недійсності правочину. В якості правового обґрунтування позовних вимог позивач покликається на\~ст. 230 ЦК України,\~за якою - якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У відповідності до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним відповідно до статей 229 - 233 ЦК України. Відповідно до п. 20 цієї постанови правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Постільки, як вище було вказано, суд прийшов до переконання в припиненні дії фактично укладеного договору довічного утримання (догляду) стосовно [PERSON] і щодо цього можуть виникнути правові наслідки відповідно до ст. 756 ЦК України, що [PERSON] чи [PERSON] можливо порушити в іншому спорі у випадку його виникнення, водночас суд прийшов до висновку про необхідність визнати недійсними укладені договори між сторонами відповідно до ст. 235 ЦК України, що однозначно знайшло своє підтвердження із пояснень сторін у судовому засіданні та із представлених ними суду доказів. Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 зазначеної раніше постанови, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Під час провадження у цивільній справі з тверджень як позивача, так і відповідачів, а разом з тим із доданих ними до заяви про перегляд заочного судового рішення довідки сільської ради, актів обстеження житлових умов, характеристик установлено, що у будинку позивача [PERSON] зроблено капітальний ремонт відповідачами у справі [PERSON] і [PERSON]; із 2008 року по 2011 рік останні фактично виконували обовязки з догляду за [PERSON], котрі не були конкретно визначені між ними; остання була забезпечена матеріально і житлом; періодично відбувалась заміна між відповідачами з догляду із підстав, що мають істотне значення, - обовязки набувача [PERSON] передавались без заперечень відчужувача [PERSON] [PERSON]; у вказаний період дійсно відбулось забезпечення виконання договору довічного утримання (догляду). Отже, між сторонами фактично відбулися правовідносини, що передбачені Главою 57 ЦК України, а відтак, згідно статті 755 та статті 756 цього кодексу припинення договору довічного утримання (догляду) слід було б розірвати на вимогу набувача у звязку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, - можливість про що можуть реалізувати відповідачі вже після набрання судовим рішенням законної сили. Окрім наведено поза увагою суду не може залишитись порушене у позові та мало аргументоване питання представника відповідача адвоката [PERSON] про застосування судом строків позовної давності. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано аналогічне, що перебіг позовної давності, щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зазначене свідчить, що за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. У судовому засіданні з позиції позивача, чого жодним чином не спростовано стороною відповідача, встановлено, що [PERSON] у 2011 році, коли відповідачі напали на неї, побили її, через що вона зверталась у поліцію, та їй були завдані легкі тілесні ушкодження, що підтверджується вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 07.11.2012 року, тоді ж відповідачі надали працівникам поліції копію договору купівлі-продажу будинку і, з того часу [PERSON] дізналась про так званий її обман; представник позивача адвокат [PERSON] у судовому засіданні просила поновити строк позовної давності у звязку з наведеним і тим, що її довірителька із того часу постійно зверталася як до нотаріуса, до поліції та до місцевого суду про розірвання укладених договорів, що жодним чином під час провадження у цивільному спорі не заперечила сторона відповідача. З огляду на це, суд відмовляє у клопотанні представника відповідача про застосування строків позовної давності, відповідно підлягає поновленню [PERSON] строк звернення до суду із вимогою про захист свого цивільного права. Ураховуючи вище наведені норми законів у сукупності з поясненнями сторін, суд прийшов до переконання, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, оскільки судом установлено обставини та правові наслідки вчинення спірних правочинів; при цьому вказане не позбавляє права [PERSON] та [PERSON] на звернення до суду із позовом про відшкодування їм вартості понесених ними витрат при здійсненні ремонту житлового будинку №39 по вул. Привокзальній в с. Ваньовичі Самбірського району Львівської області чи про залишення за [PERSON] як за набувачем за договором довічного утримання (догляду) права власності на частину майна, - при наявності доказів цього. У звязку з таким вирішення спору судові витрати слід розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial