Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 15.11.2002 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримала у неї в борг грошові кошти у сумі 22890,00 грн., що еквівалентно 4200,00 доларів США, строком на три роки. В обумовлений строк відповідач не повернула гроші позивачу, відповідно до умов письмової розписки від 28.12.2005 року вона погодилася передати позивачу в оренду належний їй земельний пай строком на 10 років, з 2006 року по 2015 рік. З моменту складення відповідачем письмової розписки від 28.12.2005 року між сторонами договір оренди не укладався, грошові кошти не повернуті. Просила суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 110464,70 грн. та сплачений нею судовий збір в сумі 1104,66 грн. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягав, з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив у задоволенні позову відмовити у звязку із спливом строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 15.11.2002 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримала у позивача в борг грошові кошти у сумі 22890,00 грн., що еквівалентно 4200,00 доларів США, строком на три роки (а.с. 5). Відповідно до умов письмової розписки від 28.12.2005 року відповідач підтвердила те, що винна позивачу грошові кошти в сумі 4200,00 доларів США та оскільки вказаних коштів не має, то погодилася передати в оренду належний їй земельний пай строком на 10 років, з 2006 року по 2015 рік (а.с. 6). Відповідно до статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Виходячи з положень статей 6, 626-631, 526 ЦК України, укладений договір є обов'язковим для належного виконання сторонами, відповідно до його умов, вимог Цивільного Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином суд вбачає, що в строк передбачений договором відповідач обовязок щодо повернення грошових коштів не виконала, розмір заборгованості за договором позики на час розгляду справи становить 110464,70 грн. Разом з тим, відповідач у своїй заяві просив суд застосувати у справі позовну давність. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.3\~ст.267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність згідно ст.256 ЦК України\~- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1\~статті 261 ЦК України. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в\~статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до положень ст.254 ЦК України\~строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку. За таких обставин, суд вважає, що позивач дізналася про порушення своїх прав відповідачем 15.11.2005 року, також у своїй позовній заяві вона акцентує увагу щодо стягнення заборгованості за письмовою розпискою саме від 15.11.2002 року. Однак, при цьому, з вказаною позовною заявою до суду позивач звернулася лише 28 березня 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності, встановленого\~ст. 257 ЦК України. З огляду на викладене суд вважає, що строк позовної давності пропущений позивачем без зазначення поважних причин, а протягом встановленого законом строку позивач до суду з позовами до відповідача не зверталася. Твердження позивача про те, що укладений договір позики від 15.11.2002 року зі змінами його умов за письмовою розпискою від 28.12.2005 року не містить умови щодо строку (терміну) його виконання (укладення основного договору оренди) і нею було направлено відповідачу лист-вимогу 20.03.2016 року, суд до уваги не приймає, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, 15.11.2002 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики строком на три роки і у своїй позовній заяві позивач просить стягнути борг за договором позики від 15.11.2002 року. Відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, заява відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови позивачу у позові, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача. Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до переконливого висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки сплинув строк позовної давності. Відповідно до ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed