Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Вказаний позов мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований відповідач, який не є родичем позивача, і не проживає в її будинку з квітня 2014 року, фактичне його місце проживання [PERSON] не відоме. Будь-яких усних чи письмових домовленостей між позивачем та відповідачем стосовно проживання та реєстрації [PERSON] не існує. У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований у будинку позивача, остання змушена самостійно нести витрати на утримання та обслуговування будинку, також, реєстрація відповідача створює позивачу перешкоди для отримання житлових соціальних пільг, так як в їх розрахунок входить сукупний дохід всіх зареєстрованих за адресою осіб. Окрім цього, реєстрація відповідача позбавляє [PERSON] можливості у повній мірі користуватися належними їй правами власника будинку. Зважаючи на вищевикладене, позивач просила суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивач надала суду заяву, якою просила розглянути справу без її участі, заявлені вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судових засідань шляхом публікації оголошень на вебпорталі судової влади України, в судові засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив не подав. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. 18 жовтня 2019 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Згідно договору дарування домобудівлі від 19.03.2002 року, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу 64086744 від 22.07.2016 року, позивач є власником будинку [ADDRESS] . З довідки Білозерської селищної ради Херсонської області № 02-23/2582 від 17.10.2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту обстеження житлово-побутових умов заявника від 09.10.2019 року, відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично там не проживає з квітня 2014 року. Статтею 71 ЖК визначено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положеннями ст.ст. 150, 156 ЖК України вказано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання на території України» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні надано достатньо доказів того, що [PERSON] понад шість місяців не проживає за місцем реєстрації, має інше фактичне місце проживання, підстав для збереження за ним житлового приміщення та інших домовленостей між сторонами немає, а реєстрація відповідача за вищевказаною адресою є перешкодою у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved