Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи [PERSON], про стягнення коштів, зобовязання вчинити певні дії. Позивач посилається на те, що їй на праві власності належав автомобіль FIAT LINEA, шасі (кузов, рама) VIN-ZFA32300003099571, 2009 року випуску, державний номер [NUMBER]. За пропозицією її друзів [PERSON] та [PERSON], які обіцяли надати допомогу по продажу автомобіля, 02.12.2016 року вона надала на імя [PERSON] довіреність, яка була посвідчена нотаріально. Довіреністю були передбачені повноваження на користування, володіння та розпорядження автомобілем, з правом передоручення строком до 02.12.2019 року. В день видачі довіреності вона передала [PERSON] автомобіль, ключі від нього, технічний паспорт і довіреність. За усною домовленістю між нею та [PERSON] продаж автомобіля мав бути здійснений за 7000 доларів США. Крім того, 02.12.2016 року вона передала на зберігання відповідачам свої особисті речі, а саме: 1. Плазмова панель «Самсунг», модель LE46F550PIR, серійний номер AL2Q3SYQ600042B, діагоналлю 48-50 дюймів, з підставкою і пультом. 2.Мікрохвильова піч «LG». 3.Пальто-парка жіноча чорного кольору з капюшоном зі штучного хутра виробник «Рита». 4.Куртка жіноча гірськолижна рожевого кольору з рисунком. 5.Штани жіночі гірськолижні чорного кольору. 6.Сумка жіноча з натуральної шкіри, колір жовто-кремовий з вставкою по середині оранжевого кольору, розмір приблизно 30x40см. 7.Сумка жіноча пляжна в'язана з коричневими ручками зі шкіряного замінника. 8.Сумка жіноча театральна чорного кольору з натуральної шкіри на ланцюжку. 9.Сумка жіноча з натуральної шкіри колір помаранчевий, через плече, у вигляді великого гаманця, з блискавками. 10.Сумка чоловіча з полірованої шкіри коричневого кольору з тисненням під крокодила. 11.Сумка чорна лакова з натуральної шкіри з пряжкою з білого металу. 12.Туфлі жіночі замшеві «Міа-Міа», світло бежеві з помаранчевою вставкою, лодочки, на високій шпильці. 13.Туфлі жіночі, чорні, лакові, з натуральної шкіри, лодочки, на високій шпильці. 14.Босоніжки жіночі, чорно-білого кольору, з тонкими перетинками на червоній підошві, на високому каблуці. 15.Босоніжки жіночі, кольору кави з молоком, замшеві, на танкетці. 16.Босоніжки жіночі, червоні, лакові, з натуральної шкіри, з палітурками, на дуже високому каблуці і платформі. 17.Чоботи жіночі «Міа-Міа», на дуже високих каблуках і невеликій платформі, чорні, трохи вище коліна. 18.Кросівки жіночі «Рита», з текстилю, чорно-зелені. 19.Халат жіночий ніжно-рожевий з пухнастого матеріалу. 20.Постільна білизна «Тасс», двоспальна, шовковий сатин, з малюнком у і тлі червоних маків. 21.Постільна білизна «Тасс», двоспальна, шовковий сатин, з тирговим забарвленням. 22.Скатертини ручної роботи з серветками, з ручною вишивкою - 2 шт. 23.Шкура овеча декоративна білого кольору з чорним підпалом. 24.Сукня жіноча світло-сірого кольору. 25.Сукня жіноча чорного кольору. 26.Спідниця жіноча джинсова синього кольору. 27.Блузка жіноча чорного кольору. Договір про зберігання речей ґрунтувався на усній домовленості між нею і відповідачами і не передбачав винагороду. Передача автомобіля і інших речей відповідачам була обумовлена тим, що вона була вимушена з речами залишити своє постійне місце проживання - будинок у м.Горлівка, так як в цей будинок влучив снаряд і на території Донецької області продовжувались активні бойові дії. 04.12.2016 року вона повернулась до м. Москва РФ, де вона тимчасово проживає і працює з весни 2015 р. Після цього декілька разів вона через VІВЕR спілкувалася з відповідачем [PERSON], яка повідомляла, що автомобіль ще не проданий із-за низьких доходів громадян і низької купівельної спроможності населення. Однак потім відповідачі [PERSON] і [PERSON] перестали відповідати на дзвінки, змінили телефонні номери та зникли. В квітні 2017 року через рідну сестру [PERSON] - [PERSON] позивач вона дізналася новий номер телефону відповідача [PERSON], зателефонувала йому, однак останній спілкуватись відмовився, виражався нецензурною лайкою. 18.04.2017 р. вона приїхала до міста Харкова, де дізналась, що відповідач [PERSON] в порядку передоручення 30.01.2017р. видав довіреність на раніше невідому позивачу особу - [PERSON], яка у лютому 2017 р. продала автомобіль також раніше не знайомій позивачу особі - [PERSON]. Про передоручення відповідач [PERSON] їй не повідомляв, гроші, отримані від продажу автомобіля, їй не передавав. Місцезнаходження речей, переданих відповідачам, на теперішній час їй не відоме. З фотографій, які були розміщені відповідачами [PERSON], [PERSON] та її донькою, вбачається, що вони користувалися належними позивачу речами, хоча такої домовленості між позивачем і відповідачем не снувало. Просить суд стягнути на її користь солідарно з [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 185320,10 грн. отримані від продажу автомобіля FIAT LINEA, шасі (кузов, рама) VIN-ZFA32300003099571, 2009 року випуску, державний номер [NUMBER]. Зобовязати [PERSON] та [PERSON] повернути їй речі за переліком, що вказані в позові. Стягнути на її користь солідарно з [PERSON] та [PERSON] судовий збір у сумі 1853,20 грн. та стягнути солідарно на її користь з [PERSON] та [PERSON] судовий збір у сумі 640 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, прохала їх задовольнити, навела доводи, тотожні викладеним у позовній заяві. [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] були друзями, а тому окрім довіреності іншої угоди на передачу автомобіля та майна не укладалося і гроші після продажу автомобіля вони мали передати [PERSON] [PERSON] хоча і діяв в межах повноважень на підставі довіреності, але не виконав свої зобовязання в частині повернення коштів. [PERSON] не була повідомлена про те, що Загородніков надав доручення [PERSON], а та [PERSON], гроші [PERSON] не отримувала, тобто [PERSON] та [PERSON] мали діяти в інтересах [PERSON], а тому саме з них потрібно стягнути грошові кошти, отримані від продажу автомобіля. Договір купівлі-продажу автомобіля вчинений під час дії довіреності, відкликана довіреність була лише 18.03.2017 року коли [PERSON] повернулась до м. Харків та дізналась, що автомобіля вже немає. Допитана в якості свідка позивач [PERSON] суду пояснила, що вона є мешканкою м. Горлівка Донецької області. Після початку проведення антитерористичної операції в м. Горлівка вона під час розмови зі своїми друзями [PERSON] та [PERSON](кума) дізналась, що ті мешкають в м. Харків та вони запропонували свою допомогу для зберігання речей та продажу належного їй автомобіля, який зберігався в м. Ізюм Харківської області. 02.12.2016 року вона приїхала до м. Ізюм, туди ж приїхали [PERSON] та [PERSON], там вони завантажили її особисті речі до автомобіля [PERSON] та разом поїхали в м. Харків. Відразу оформили на [PERSON] довіреність для продажу автомобіля, а потім залишили усі речі у них вдома та сама 03.12.2016 р. поїхала до м. Москва на заробітки. Вони усно домовились, що автомобіль продадуть за 7000 доларів США, з яких її віддадуть 6500 доларів, а решту собі як винагороду. Через деякий час вони перестали відповідати на дзвінки та зникли із соцмережі. Вона розшукувала їх через родичів та знайомих. Загородників лише раз відповів на телефон та у грубій формі відмовився з нею спілкуватися. Вона 18.04.2017 р. приїхала до м. Харків та скасувала довіреність, оскільки зрозуміла, що автомобіль вже проданий, а гроші її повертати не збираються. Окрім автомобіля вона передала [PERSON] та [PERSON] телевізор, мікрохвильову піч, особисті речі, постільну білизну. Окрім довіреності на право продажу автомобіля інших довіреностей чи угод з відповідачами не укладала. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що дійсно [PERSON] зі своїм чоловіком [PERSON] придбали автомобіль [PERSON] у [PERSON] за 6000 доларів США та 17000 грн. Відразу не було оформлено договір купівлі-продажу, оскільки в той день сервісний центр МВС не працював, а вони добирались з м. Мирноград Донецької області до м. Харків на автобусі, тому отримали у нотаріуса довіреність. На даний час автомобіль знаходиться в користуванні [PERSON] Наявність усної домовленості позивача з іншими відповідачами не знайшли свого підтвердження, ніяких угод та домовленостей з позивачем не укладала. Під час укладання договору купівлі-продажу автомобіля 04.02.2017 року транспортний засіб не перебував у розшуку, не був обтяжений арештом, не був предметом спору у суді, довіреність на імя [PERSON] не була скасована, своїм підписом позивач у довіреності підтвердила, що зміст довіреності її зрозумілий, будь-яких обовязків щодо сплати певної суми не оговорено, тому предявлення такого позову не є вірно обраним способом захисту. Жодних протиправних дій відповідач відносно позивача не вчиняла. Додані позивачем до позовної заяви докази не є допустимими та вони не підтверджують ані ціну автомобіля, ані належність майна позивачу, листування є лише монологом без зворотнього адресата. Позивачем та її представником не надано суду договору доручення, тобто правовідносини, які зобовязують відповідачів сплатити гроші позивачці після продажу автомобіля, не були укладені, тобто у відповідачів не існує обовязку передавати гроші від продажу автомобіля. Під час телефонної розмови [PERSON] з відповідачами [PERSON] та [PERSON] останні повідомили, що вони передали позивачці 5500 доларів США від продажу автомобіля. Третя особа [PERSON] просив у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що жодних протиправних дій по відношенню позивача не вчиняли. Вони з дружиною продали належний їм автомобіль та на сайті оголошень знайшли спірний автомобіль з ціною 7000 доларів США. Потім раптово через кілька днів у суботу ціна була знижена до 6600 доларів США. Вони домовились з [PERSON] про приїзд наступного дня. В понеділок вони з дружиною приїхали до м. Харків, їх зустріли раніше незнайомі [PERSON] та [PERSON]. Сервісний центр в той день був вихідний, тому вони оформили довіреність на дружину, передали гроші [PERSON] у сумі 6000 доларів США та 17000 грн., розписку не писали та після оформлення довіреності забрали автомобіль. Після отримання судового виклику він зателефонував [PERSON] та [PERSON] та вони повідомили, що отримували від нього гроші, з яких 5500 доларів США передали [PERSON], але потім відключили телефони та на звязок не виходять. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є дочкою позивача [PERSON] У грудні 2016 року від матері дізналась, що з нею звязалася [PERSON], яка запропонувала продати їх автомобіль через [PERSON]. Автомобіль з речами матері зберігався в м. Ізюм після початку АТО. Зі слів матері її відомо, що вона зустрілася з [PERSON], [PERSON]. Надала їм довіреність для продажу автомобіля за 7000 доларів США, з яких 500 доларів мали лишити собі, решту віддати матері. Мати їм телефонувала, але вони казали, що автомобіль не проданий, потім припинили виходити на звязок, почали уникати спілкування. У квітні 2017 р. вона додзвонилась [PERSON], але той її облаяв та повідомив, що автомобіль проданий по довіреності. Зі слів матері, вона їм також передала телевізор, мікрохвильову піч, овечу шкіру, одежу, взуття, постільну білизну. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матірю відповідача [PERSON] У січні 2017 року дочка та зять [PERSON] продали належний їм автомобіль та мали придбати інший. 29.01.2017 р. дочка позичила у неї 17000 грн., яких їм не вистачало для придбання автомобіля. 30.01.2017 року вони поїхали до м. Харків та повернулись з автомобілем [PERSON] червоного кольору, який вони придбали за 6000 доларів США та 17000 грн. З їх слів її відомо, що гроші вони передавали в автомобілі жінці, на даний час автомобіль в користуванні [PERSON] Заслухавши доводи позивача, представників сторін, свідків, дослідивши надані суду письмові докази, надавши їм відповідну оцінку, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно наданої копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу легковий автомобіль (сєдан) FIAT LINEA, шасі (кузов, рама) VIN-ZFA32300003099571, 2009 року випуску, державний номер [NUMBER] зареєстрований на імя [PERSON] (а.с.14). Відповідно довіреності від 02.12.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], [PERSON] на підставі усного договору цією довіреністю уповноважила [PERSON], [INFO], управляти та розпоряджатися від її імені (продавати, обмінювати, здавати в оренду) належний їй автомобіль марки FIAT LINEA, 2009 року випуску, ЛЕГКОВИЙ (СЄДАН), кузов № [NUMBER], VIN- ZFA32300003099571, реєстраційний номер [NUMBER]. [PERSON] також надано право, з поміж іншого, представляти інтереси [PERSON] в органах Державтоінспекції, від її імені укладати договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування автомобілем (купівлі-продажу, міни, комісії, оренди, позички, тощо). Зазначено, що довіреність дійсна до 02.12.2019 року з правом передоручення (а.с.15). Довіреність було зареєстровано в Єдиному реєстрі довіреностей за № 44812054 02.12.2016 року (а.с.16-17). Відповідно довіреності (в порядку передоручення) від 30.01.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], [PERSON] уповноважив [PERSON] управляти та розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належним [PERSON] автомобілем марки FIAT LINEA, 2009 року випуску, ЛЕГКОВИЙ (СЄДАН), кузов № [NUMBER], VIN- ZFA32300003099571, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.57). Згідно укладеного договору купівлі-продажу від 04.02.2017 року продавець в особі [PERSON] на підставі доручення продавця з однієї сторони продала [PERSON] автомобіль марки FIAT LINEA, 2009 року випуску, ЛЕГКОВИЙ (СЄДАН), кузов № [NUMBER], VIN- ZFA32300003099571, реєстраційний номер [NUMBER]. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 143720,24 коп. (а.с.59). Згідно заяви № 112386130 від 04.02.2017 року була проведена операція «Перереєстрація ТЗ на нового власника по договору, укладеному в ТСЦ» відповідно до якої автомобіль марки FIAT LINEA, 2009 року випуску, ЛЕГКОВИЙ (СЄДАН), кузов № [NUMBER], VIN- ZFA32300003099571, реєстраційний номер [NUMBER] було перереєстровано на імя [PERSON] (а.с.60). Відповідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями\~глави 17 ЦК України. Основним нормативним актом у питанні визначення правових понять слід вважати ЦК, який також є найбільш виваженим та послідовним у цьому питанні. Кодекс однозначно визначає документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, саме довіреність (стст.95, 207, 243, 244, 246 та інші). Відповідно ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до ст. 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. За частиною третьою\~статті 244 ЦК України\~довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша\~статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Доручення за нормами ЦК має іншу правову природу (гл.68) це договір, за яким одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. На його підставі може бути видана довіреність. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Такі дії повинні бути правомірними, конкретними та здійсненними (ст.1003 ЦК). Посилання позивача [PERSON] на те, що довіреність від 02.12.2016 року, посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], на уповноваження [PERSON] за своєю суттю є дорученням в розумінні ст. 1000 ЦК України суд не приймає до уваги та зазначає, що доручення за нормами ЦК має іншу правову природу, ніж довіреність. [PERSON] надала [PERSON] саме довіреність, за якою уповноважила його управляти та розпоряджатися від її імені (продавати, обмінювати, здавати в оренду) належним їй автомобілем марки FIAT LINEA, 2009 року випуску. Окрім того, між сторонами відсутній письмовий або усний договір, за яким відповідач [PERSON] повинен був передати позивачці [PERSON] гроші від продажу автомобіля. На час розгляду справи в суді не було встановлено, що довіреність була скасована чи припинена позивачкою [PERSON] на час видачі довіреності на [PERSON] та відчуження спірного автомобіля, що також не оспорювалося сторонами. Відповідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14.02.2017 року автомобіль марки FIAT LINEA, 2009 року випуску, ЛЕГКОВИЙ (СЄДАН) було продано [PERSON] [PERSON] за 143720,24 коп. Жодних належних та допустимих доказів про те, що авто продано за іншу суму суду не надано, тому ці доводи сторін суд також не приймає до уваги. Що стосується наданої позивачем [PERSON] роздруківки переписки у VIBER та доводи про те, що дана переписка велася з [PERSON] суд не може прийняти до уваги, оскільки не зазначено номери телефонів, з яких вона велася і неможна однозначно ідентифікувати осіб, між якими велася переписка. Окрім того, більшість повідомлень значаться як «невідправлені», а листування фактично відбувалось одноособово, а тому ці докази не є належними та допустимими на підтвердження позовних вимог [PERSON] (а.с.30-32). В частині позовних вимог про стягнення на користь [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] грошових коштів в сумі 185320,10 грн., отриманих від продажу автомобіля FIAT LINEA, шасі (кузов, рама) VIN-ZFA32300003099571, 2009 року випуску, державний номер [NUMBER], суд не вбачає законних підстав, оскільки довіреність на час передоручення та відчуження спірного автомобіля на імя [PERSON] не була скасована, своїм підписом позивач у довіреності підтвердила, що зміст довіреності її зрозумілий, будь-яких обовязків щодо сплати певної суми та інших обовязків не оговорено, тому предявлення такого позову не є вірно обраним способом захисту. Жодних протиправних дій відповідачі відносно позивача не вчиняли, правовідносини, які зобовязують відповідачів сплатити гроші позивачці після продажу автомобіля, не були укладені, тобто у відповідачів не існує обовязку передавати гроші від продажу автомобіля. Щодо посилань представника позивача [PERSON] на те, що позивачка [PERSON] перебувала на території України з 01.12.2013 року по 03.12.2016 року та 18.04.2017 року, що підтверджується інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, даний факт не підтверджує того, що позивачка мала отримати в ці дні кошти за автомобіль від [PERSON] чи [PERSON] Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині зобовязання [PERSON] та [PERSON] повернути їй речі за переліком, що вказані в позові, суд зазначає наступне. Посилання позивача на укладення між нею та [PERSON], [PERSON] договору зберігання речей в розумінні ст. 936 ЦК України суд не розцінює як такі, що ґрунтуються на нормах закону. Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами ст. ст. 59 УПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Передача [PERSON] речей за переліком [PERSON], [PERSON] не підтверджено, не доведено факт передачі майна [PERSON] та [PERSON] із зазначенням його індивідуальних ознак та вартості, не зазначено обовязок зберігання та повернення цього майна [PERSON] та [PERSON] із визначенням сторонами строку зберігання та повернення цього майна. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] щодо передачі [PERSON] речей на зберігання [PERSON] та [PERSON] суд не може прийняти до уваги як належне підтвердження факту передачі, оскільки вони ґрунтуються на словах позивачки [PERSON], про передачу речей свідок [PERSON] дізналася зі слів матері. Надані позивачкою фотографії із зображенням речей які, як зазначає позивач, були передані [PERSON] та [PERSON], суд не може розцінювати як доказ, в розумінні ст. 57 ЦПК України, оскільки за цими фото неможливо однозначно ідентифікувати належність речей позивачці [PERSON] Що стосується посилання представника позивача [PERSON] на практику судів при вирішенні подібних спорів, суд не приймає до уваги, оскільки в Україні діє не прецедентна система права, за якою рішення судом приймається відповідно судової практики, її застосування та судового тлумачення. Окрім того, представником не доведено, що в перелічених нею справах спір виникав між тими самими сторонами з тих самих позовних вимог. Отже, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про зобовязання [PERSON] та [PERSON] повернути їй речі за переліком, що вказані в позові, оскільки позовні вимоги в цій частині не доведені належними та допустимими доказами по справі. Судові витрати позивача по сплаті судового збору та оголошень у засобах масової інформації про виклик відповідачів необхідно віднести на рахунок позивача [PERSON]

Outcome: dismissed