Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаною заявою, посилаючись на наступне. 12.07.2013 року набрало законної сили рішення Київського районного суду м. Харкова від 01.07.2013 року, яким визнано, що з 1999 року заявник має право спільної сумісної власності на частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва № 2-94-2720 від 14.01.1994 року про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду. При збиранні документів, необхідних для реєстрації свого права власності на ? частину квартири, [PERSON] було отримано постанову № 13946 від 06.12.2001 року, якою на її частину квартири було накладено арешт за борг [PERSON]. При зверненні до компетентних органів ВДВС, [PERSON] надавалася відповідь, що ВДВС Київського районного управління юстиції м. Харкова було ліквідовано у 2005 році , документи виконавчого провадження відсутні через закінчення терміну зберігання. В цьому зв?язку, звернувшись до суду, [PERSON] просила встановити той факт, що постанова № 13946/1 від 06.12.2001 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції міста Харкова порушує право спільної сумісної власності [PERSON] на ? (одну четверту) частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва № 2-94-2720 від 14.01.1994 року про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду та той факт, що постанова від 23.03.2004 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції міста Харкова про передачу стягувану [PERSON] ? (однієї четвертої) частини квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві спільної сумісної власності порушує право спільної сумісної власності [PERSON] на зазначену частину квартири. [PERSON], будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце слухання справи, до суду не з?явилася, подала заяву про слухання справи у її відсутність, просила подану заяву задовольнити. Заінтересовані особи - [PERSON] та Київський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, також, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи, до суду не з?явилися, клопотань про відкладення справи від них не надійшло. Враховуючи що розгляд справи відбувся у відсутність сторін відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може бути ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно з п. 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ?я сторін та враховуючи обов?язок кожної сторони довести ті обставини, на які посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Судом забезпечено усім учасникам можливість для реалізації їх прав для надання та витребування доказів, усі вони долучені до справи і досліджені. При аналізі доказів суд керується положеннями ст. 60 ЦПК України про те, що обовязки доказування і подання доказів покладається на сторони, і виходить лише із тих доказів, які надані ними під час розгляду справи. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв?язок наявних у справі доказів в їх сукупності, суд дійшов до наступного. Згідно з викладеними у заяві обставинами, відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 1 липня 2013 року, визнано ? частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на час укладення між ними договору від 30.10.1999 року спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4 5). Згідно з постановою про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.12.2001 року, накладено арешт на все майно [PERSON] у тому числі на частину його квартири [ADDRESS]. Згідно ч.1\~ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1,2\~ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другоюстатті 353 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1\~ст.60 Закону України «Про виконавче провадження»\~особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно п. 4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.08.1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису»\~за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності на описане майно, так і на праві володіння ним і відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved