Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Велятинської сільської ради, Хустської районної державної адміністрації про визнання недійсними та скасування рішення 4-ої сесії 4-го скликання Велятинської сільської ради від 19.12.2002 р. та державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗК №000654 від 26.10.2003р., зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 469, в частині надання у постійне користування територіальній громаді с. Велятино Хустського району Закарпатської області земельної ділянки площею 0,1286 га, розташованої по вул. Шевченка, №759 в с. Велятино Хустського району Закарпатської області. Позовні вимоги позивачкою мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 вересня 1987 року, вона набула право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Шевченка, №759 у с. Велятино Хустського району Закарпатської області. У подальшому за договором купівлі-продажу від 02.07.2008 року вона придбала у власність ще 1/2 частину цього будинку, таким чином, набувши право власності на будинок в цілому. За вказаним житловим будинком з надвірними спорудами закріплена земельна ділянка площею 0,1286 га за цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку. Належне їй дворогосподарство із земельною ділянкою повністю огороджено межовими знаками з визначенням меж в натурі на місцевості, і земельна ділянка використовується для потреб обслуговування житлового будинку. Як власник житлового будинку вона правомірно використовує присадибну земельну ділянку площею 0,1286 га, яка розташована по вул. Шевченка , №759 у с. Велятино Хустського району. Вказана земельна ділянка площею 0,1286 га, по вул. Шевченка у с. Велятино Хустського району була незаконно та необґрунтовано включена відповідачем до земель комунальної власності територіальної громади с. Велятино для обслуговування будівель Велятинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. на підставі рішення 4-ої сесії 4-го скликання Велятинської сільської від 19.12.2002 р. ,чим порушено її права на законне володіння і користування земельною ділянкою. На думку позивачки дане рішення не відповідає вимогам діючих на той час нормативних актів, оскільки відповідно до вимог ст.30 ЗК України в редакції від 18.12.1990р. №561-ХІІ, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Крім цього, таке право відповідно до ст.377 ЦК України переходить до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Позивачка з набуттям права власності на житловий будинок, розташований по вул. Шевченка, у с. Велятино, набула право користування присадибною земельною ділянкою, площа якої становить 0,1286 га. Через те, що вказану площу земельної ділянки відповідачем безпідставно включено до складу земель комунальної власності територіальної громади с. Велятино її фактично позбавлено права користування землею. Жодних дій з її боку або заяв для припинення права користування землею в порядку передбаченому ст.141 ЗК України вона не робила і таких судових рішень відповідно до вимог ст. 143 ЗК України також не приймалося. Позивачка в своїх вимогах вказує на те, що на час розгляду справи в суді, земельна ділянка площею 0,1286 га по вул. Шевченка, №759 у с.Велятино починаючи з моменту набуття права власності на житловий будинок, ніколи не вилучалася від неї у вставленому законодавством порядку. Позивачка посилається на те, що рішення виконавчого комітету Хустської ради депутатів трудящих від 16.12.1976 року №305 «Про вилучення індивідуальних будинків, споруд та зелених насаджень громадян с. Велятино в зв'язку з будівництвом середньої школи та будинку культури в с. Велятино», прийнято всупереч вимогам чинного на той час законодавства, з порушенням її майнових прав як спадкоємця [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Шевченка,759 у с. Велятино відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 вересня 1987 року, та власниці вказаного будинку в цілій частині на сьогоднішній день. Порядок та компетенція на прийняття подібного рішення відповідно до ст. 141 ЦК Української РСР 1963р. не входила до повноважень виконавчого комітету Хустської ради депутатів трудящих, оскільки надання дозволу на такі дії відносилося до повноважень обласних Рад народних депутатів та їх виконавчих комітетів. З цих підстав, позивачка вважає, що питання про вилучення та знесення житлового будинку, належного [PERSON], та вилучення присадибної земельної ділянки для державних і громадських потреб для проведення будівництва, повинно було розглядатися Закарпатською обласною радою або її виконавчим комітетом. Прийняття такого рішення Хустською районною радою депутатів трудящих відбулося поза межами компетенції районної ради за відсутності наданих законом повноважень. Фактичного вилучення від гр. [PERSON] житлового будинку, надвірних споруд та присадибної ділянки так і не відбулося, оскільки він до дня своєї смерті - 24.02.1987р., постійно проживав у своєму будинку по вул. Шевченка, № 159 у с. Велятино, а після його смерті позивачка та інший спадкоємець набули права на це майно, про що оформлялися належним чином відповідні свідоцтва про право власності на будинок. Ніякої грошової компенсації та земельної ділянки в заміну того, що планувалося вилучити, померлий [PERSON] не отримував. Позивачка також просила врахувати те, що з 02.07.2008 р. вона є власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по вул. Шевченка №759 у с. Велятино у 1/1 (одній цілій) частині. Право особистої власності [PERSON] на житловий будинок, та її право власності на вказане майно у встановленому порядку не припинялося, присадибна земельна ділянка постійно використовувалася колишнім власником [PERSON] до його смерті, а у даний час вона її використовує. Тому, просила суд задовольнити її позовні вимоги та захистити її права на вільне володіння та розпорядження своєю власністю. Представники позивачки [PERSON] та [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на наведені позивачкою обґрунтування та виходячи з встановлених у судовому засіданні доказів, якими підтверджуються обґрунтування позивачки, просили задовольнити позов у повному обємі. Представник Хустської районної державної адміністрації [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Суду пояснила, що ЗК України в редакції від 18.12.1990р. № 561-ХІІ, вступив в дію на багато пізніше ніж було видано Хустською державною нотаріальною конторою і зареєстровано в реєстрі за № 4188, свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом від 15.09.1987 року. Тобто, право власності виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності чи права постійного користування земельною ділянкою, та його держаної реєстрації. В даному випадку права позивача не були порушені, оскільки рішення виконкому Хустської райради від 16.12.1976 року № 305 приймалося щодо майна [PERSON], тобто до прийняття спадщини позивачем. Представник Велятинської сільської ради [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що у 1997 році позивачка [PERSON] зверталася до Велятинської сільради із заявою про оформлення за нею права власності на будинок № 759 в урочищі «Закуття», однак, рішенням виконкому Велятинської сільради № 16 від 21.07.1997 року їй було відмовлено у цьому, оскільки будинок підлягав знесенню і було надано компенсацію коштами. Станом на 1997 рік позивачці було відомо про те, що будинок підлягав знесенню і по даному питанню існує рішення органу державної влади. Також вона зазначила, що серед позовних вимог, які стосуються оскарження документів виданих у 1976 році, у 2002 році та 2003 році, позивачкою не ставиться питання про поновлення строку позовної давності і не наводяться поважні причини такого пропуску,тому просить застосувати до позовних вимог позивачки наслідки пропущення строку позовної давності відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до задоволення не підлягає виходячи з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи 16 грудня 1976 року виконавчим комітетом Хустської ради депутатів трудящих було прийнято рішення «Про вилучення індивідуальних будинків, споруд та зелених насаджень громадян с. Велятино в звязку з будівництвом середньої школи та будинку культури в с. Велятино», зокрема, житлового будинку, споруд та зелених насаджень, що належали на праві особистої власності [PERSON] Присадибна ділянка площею 0,1286 га що розташована у с.Велятино №759 Хустського району включена до земель комунальної власності територіальної громади с.Велятино для обслуговування будівель Велятинської загальноосвітньої школи 1-111 ступенів на підставі рішення Велятинської сільської ради від 19 грудня 2002 року. Державний акт територіальній громаді с.Велятино на право постійного користування землею,в тому числі і на спірну земельну ділянку площею0,1286 га ,видано 26 жовтня 2003 року. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 вересня 1987 року, позивачка [PERSON] набула право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Шевченка, 759 у с. Велятино Хустеького району Закарпатської області. У подальшому за договором купівлі-продажу від 02 липня 2008 року вона набула у власність за договором купівлі-продажу ще 1/2 частку зазначеного будинку, набувши право власності на весь будинок. Позивачка вважає, що з набуттям права власності на будинок вона автоматично набула право на земельну ділянку, на якій він розташований, жодних дій або заяв для припинення права користування земельною ділянкою в порядку ст. 141 ЗК України вона не робила, судові рішення щодо цього не приймалися, тобто вказана земельна ділянка ніколи не вилучалася в неї у встановленому законом порядку. Крім того, ніякої грошової компенсації за вилучення земельної ділянки померлий [PERSON], спадкоємцем якого є вона, не отримував. Суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не підлягають до задоволення,оскільки не грунтуються на вимогах закону. Відповідно до положень ч. 1 ст. 106-1 ЗК УРСР (у редакції від 12 квітня 1985 року), який діяв на час отримання позивачем свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 15 вересня 1987 року, перехід права власності на будівлю, розтащовану в сільському населеному пункті, не тягне за собою переходу права користування присадибною земельною ділянкою. У випадках переходу в спадщину права власності на розташовану в сільському населеному пункті будівлю спадкоємцям, якщо вони не мають права на одержання у встановленому порядку присадибної земельної ділянки, надається право користування частиною земельної ділянки, необхідної для утримання цієї будівлі, в розмірі 0,03-0,06 гектара. Ст. 28 ЗК України (в редакції від 18 грудня 1990 року), передбачено, що право володіння або право користуваиня земельною ділянкою у випадках, передбачених цим Кодексом, посвідчується відповідними Радами народних депутатів на загальних підставах відповідно до вимог ст. 23 цього Кодексу. При цьому право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Ні позивачкою ,ні її представниками не представлено докази, які б підтверджували наявність у [PERSON] рішення сільської ради, технічної документації із землеустрою або правовстановлюючого документа на земельну ділянку, що дає підстави вважати спірну земельну ділянку такою що знаходитьея в землях запасу комунальної власності громади с. Велятино Хуетського району Закарпатеької області. Відповідно до ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В будь-якому випадку права позивачки не були порушені і не могли бути порушені, так як рішення виконкому Хустської районної Ради депутатів від 16.12.1976 року № 305 приймалося щодо майна [PERSON] і до прийняття спадщини позивачкою,доказів стороною позивача не надано щодо незгоди [PERSON]із рішенням виконкому Хустської районної Ради депутатів від 16.12.1976 року № 305 чи його оскарженням в порядку визначеному законом на той час . Виходячи з цього, право на звернення до суду щодо визнання протиправним рішення виконкому Хустської районної Ради депутатів від 16.12.1976 року № 305 було виключно у померлого [PERSON], а не у позивачки. Стороною відповідачів заявлено вимогу про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача. У відповідності до ст256 ЦК України позовна давність-це строк ,у межах якого особа може звернутися до судуз вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності,про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові./ ст.267 ЦК України/ Суд константує про пропущення позивачкою строку позовної давності. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю обставин, які мають значення для вирішення справи та пропущенням строку позовної давності. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed