Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка настала [INFO] , місце смерті місто Ірміно Луганської області. В обґрунтування заяви зазначено, що заявник є онукою [PERSON] , яка померла [INFO] в приміщенні церкви за таких обставин: механічна асфіксія від зачинених дихальних шляхів харчовими речовинами. Отримати свідоцтво про смерть у відділі реєстрації актів цивільного стану не є можливим, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Місцем смерті є м. Ірміно Луганської області. Встановлення факту смерті необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть на території України. Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 03.02.2020.2019 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі. В судовому засіданні заявник [PERSON] подану заяву та викладені в ній доводи підтримала в повному обсязі. Крім того, [PERSON] , допитана за її згодою в якості свідка, надала показання, згідно яких її бабуся померла в м. Ірміно Луганської області (колишня назва м. Теплогірськ). Заявник особисто була присутня на похованні бабусі. Коли відбувались події в церкві, заявника не було. Заявник зазначила, що прибула до м. Стаханов 21.01.2020 року. У її бабусі була лише одна дитина батько заявника. У батька, крім заявника, інших дітей не має. Мати з батьком розлучились, коли заявнику було 2 роки. Зараз мати проживає в м. Москва. Вона також була присутня на похованні [PERSON] . У бабусі не було чоловіка, дідусь помер давно. Заявник є єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] . Інших осіб, які перебувають на контрольованій території України та можуть бути допитані в якості свідків в даній справі, немає. Так, всі особи, яким особисто відомо про смерть бабусі, знаходяться на тимчасово окупованій території України та не планують виїжджати звідти. Представник заінтересованої особи - Московського районного у місті Харкові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечень проти заяви не надав. \~ \~ \~ \~Суд, заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно довідки № 6330-28994 від 28.02.2017 року, виданої УПСЗН Московського району м. Харкова, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (раніше [ADDRESS] , та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). Судом встановлено, що 14.01.2017 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 44. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 5). Відповідно до Повторного Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.06.2005 року, батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.01.1962 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Як вбачається з копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , останній виданий на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Стаханова Луганської області. Остання була зареєстрована з 08.06.1972 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Заявником надано копію Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 21.01.2020 року Відділом запису актів цивільного стану Стаханівського міського управління юстиції Міністерства юстиції ЛНР, згідно якого [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в м. Ірміно Луганської області (а.с. 10). Крім того, на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником надано суду також копію лікарського свідоцтва про смерть № 40 від 20.01.2019 року, копію довідки № 58 від 28.01.2019 року, видані незаконно утвореними органами так званої Луганської народної республіки, фотокартки з місця поховання, договір-заказ № 10 на проведення поховання, замовником в якому є заявник [PERSON] , померлим [PERSON] , попереднє замовлення до вказаного договору, свідоцтво про поховання. З вказаних документів вбачається, що [PERSON] , 1940 року народження, померла [INFO] в м. Ірміно Луганської області, причина смерті механічна асфіксія від зачинених дихальних шляхів харчовими речовинами. Як вбачається з матеріалів справи, 28.01.2020 року Московським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) винесено відмову у проведенні державної реєстрації народження № 33/22.4-05-31, в якій зазначено, що заявником для підтвердження факту смерті [PERSON] пред`явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року з № 1150/13024 (а.с. 11). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 1\~ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. \~ \~ \~ \~Пунктом 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених\~наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року № 52/5, встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актом цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. Згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. У зв`язку з тим, що смерть [PERSON] настала на тимчасово окупованій території України, суд приходить до висновку щодо неможливості отримання заявником лікарського свідоцтва про смерть встановленого зразка, виданого компетентним органом державної влади України. Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Оцінюючи надані заявником докази, суд керується таким. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої статті 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України Частиною першою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», яким врегульовано особливості статусу тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Згідно ч. 2 ст. 9 вказаної Закону, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Як вбачається з роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в інформаційному листі щодо окремих питань застосування Закону України від 4 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду відповідної категорії справ. Крім того, суд враховує, що згідно положень ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Вказане завдання превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Враховуючи вказані вище положення законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, завдання забезпечення справедливості цивільного судочинства та гарантування прав і свобод осіб, які проживають на тимчасово окупованій території, а також оцінюючи зібрані у справі докази як окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку щодо доведеності факту смерті [PERSON] та наявності підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved