Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області із заявою, в якій просить встановити, що [PERSON], [INFO], уродженка хутора Спічеватий Корюківського району Чернігівської області, яка була зареєстрована за адресою: [INFO], померла 06 вересня 2017 року в с. Тацине, м. Ровеньки Луганської області. Причина смерті - церебральний атеросклероз. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 06.09.2017 в с.Тацине м.Ровеньки Луганської області померла її рідна тітка [PERSON], яка була рідною сестрою матері заявника. Причина смерті церебральний атеросклероз відповідно до довідки про причину смерті №557 від 07.09.2017, виданої «Государственным учреждением «Ровеньковская центральная городская многопрофильная больница» (російською мовою). Звернувшись до Новопсковського районного відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Луганській області, [PERSON] отримала відмову у реєстрації смерті своєї тітки, так як вона померла на території, яка в даний час непідконтрольна Україні, та вона позбавлена можливості надати документи, встановленої законом форми, необхідні для реєстрації смерті громадянина в органі ДРАЦСу. В звязку з вищевикладеним заявнику необхідно встановити факт смерті тітки, тому вона звертається до суду з даною заявою. Встановлення даного факту має для неї юридичне значення, так як вона зможе провести державну реєстрацію смерті тітки відповідно до закону. Заявник та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, надала до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Представник заінтересованої особи надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заперечень не має, рішення просить прийняти на розсуд суду. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі документів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до листа Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції від 21.02.2018 за вих.№17-22-28/420 [PERSON] відмовлено в реєстрації смерті [PERSON], яка померла 06 вересня 2017 року в смт. Тацине міста Ровеньки на підставі лікарського свідоцтва про смерть №557 від 07 вересня 2017 року, виданого «Государственным учреждением «Ровеньковская центральная городская многопрофильная больница» (російською мовою), оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024 (а.с.25). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [INFO], була рідною тіткою [PERSON], [INFO], та сестрою матері заявника - [PERSON], [INFO], що підтверджується наступними доказами. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], серії ЯИ №849103, виданого 14.12.1954 Єсаулівською сільською радою Антрацитівського району Ворошиловградської області, її батьки [PERSON] та [PERSON], актовий запис №54 (а.с.9). 25.11.1977 [PERSON], [INFO], уклала шлюб з [PERSON], [INFO], та набула прізвище «Яценко», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ЕД №398589, виданим Михайлівською селищною радою народних депутатів трудящих Ровеньківської міськради Ворошиловградської області 25.11.1977, актовий запис №44 (а.с.10). [PERSON], [INFO], 26.04.1954 одружилась з [PERSON] та набула прізвище «Куценко», що підтверджується свідоцтвом про народження серії ЯФ №539490, виданим 26.04.1954 Єсаулівською селищною радою народних депутатів трудящих Антрацитівського району Ворошиловградської області, актовий запис №12 (а.с.17). З свідоцтва про народження матері заявника [PERSON] серії І-ЕД №395496, виданого повторно Новопсковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Луганській області 29.03.2018, вбачається, що її мати [PERSON], актовий запис №799 (а.с.16). Зазначене також відповідає іноформації у витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126,133,135 Сімейного кодексу України №00019859448 від 29.03.2018, де матірю [PERSON], [INFO], вказана [PERSON] (а.с.21). Після укладення шлюбу з Галай [PERSON] [PERSON] було присвоєно прізвище «Галай», що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00019857561 від 29.03.2018 (а.с.20). На підтвердження факту смерті [PERSON], [INFO], заявник надала довідку про причину смерті до форми №106/о №557 від 07.09.2017, видану медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території - «Государственным учреждением «Ровеньковская центральная городская многопрофильная больница» (російською мовою), де зазначено, що [PERSON] померла 06.09.2017 у віці 87 років внаслідок церебрального атеросклерозу (а.с.14); довідку №634, видану 24.10.2017 виконавчим комітетом Єсаулівської селищної ради Антрацитівського району, в якій зазначено, що [PERSON], яка померла 06.09.2017, похована на кладовищі смт. Єсаулівка (а.с.13); квитанцію №270934 про оплату ритуальних послуг (а.с.15). Оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла 06.09.2017, підлягають задоволенню. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до п. 21 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» заявник звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду із даною заявою. За таких підстав, сума сплаченого заявником судового збору у розмірі 352,40 грн. відповідно до квитанції №14 від 30 березня 2018 року підлягає поверненню заявнику. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір у даній справі має бути компенсований за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved