Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївської Т. М., в якій просить встановити факт родинних відносин між [PERSON] , [INFO] , померлим [INFO] дідом - [PERSON] , [INFO] , та покійною матір`ю - [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] ; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого 19 грудня 2011 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М., зареєстрованого в реєстрі за № 2444, на ім`я [PERSON] , 1925 року народження; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого 13 вересня 2014 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М., зареєстрованого в реєстрі за № 1269, на ім`я [PERSON] , 1949 року народження; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого 20 квітня 2016 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М., на ім`я [PERSON] , 1955 року народження та визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як на спадкове майно, що залишилось після померлої [INFO] мами - спадкодавця [PERSON] , яка прийняла спадщину за законом відповідно до статті 1268 Цивільного кодексу України після смерті батька - спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є рідною донькою [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Позивач, її покійна матір, дід - [PERSON] та баба - [PERSON] були зареєстровані та постійно мешкали у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , який на праві приватної власності належав [PERSON] . [INFO] помер дід позивача - [PERSON] , після смерті якого залишилась спадщина у вигляді вищевказаного житлового будинку та автомобіля марки «ВАЗ 2101», 1979 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . За життя [PERSON] не укладалось письмових розпоряджень щодо належного йому майна, а отже спадкування після його смерті здійснювалась за законом та спадщину після його смерті, як зазначила позивач, у відповідності до частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, прийняли баба позивача - [PERSON] та матір - [PERSON] . При цьому як зазначила позивач, її покійна матір прийняла спадщину на 1/4 частина житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Також спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] був його син та відповідно рідний брат її матері - [PERSON] , який спадщину у строк, встановлений статтею 1270 Цивільного кодексу України, не прийняв. За усною домовленістю між спадкоємцями, автомобіль, що залишився після смерті [PERSON] , був оформлений на ім`я [PERSON] після спливу шестимісячного строку та державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М. було видане відповідне свідоцтво. Також нотаріусом після спливу встановленого законом строку для прийняття спадщини були прийняти заяви від [PERSON] та [PERSON] про відмову від спадщини, що на думку відповідача не ґрунтується на вимогах законодавства. [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , після смерті якої залишилась спадщина у вигляді 1/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що була прийнято [PERSON] у встановленому законом порядку шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори. Як зазначила позивач, вона постійно та вільно користувалась зазначеним спадковим майном й вважала себе такою, що прийняла спадщину. [INFO] померла баба позивача - [PERSON] , після смерті якої виявилось, що 19 листопада 2011 року останній державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М. видане свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у тому числі на частину житлового будинку, яка, на переконання позивача, належала її матері - [PERSON] , без залучення позивача у справі, чим були порушені її майнові права. Позивач зазначила, що про наявність вказаного свідоцтва її стало відомо лише після смерті її дядька - [PERSON] , який помер [INFO] . В цей час [PERSON] дізналась, що власником вищенаведеного житлового будинку є її покійний дядько відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13 вересня 2014 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М. та зареєстрованим у реєстрі за № 1269. Отже, на думку позивача, державний нотаріус Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївська Т. М. позбавила її права на спадщину. Крім того, 20 квітня 2016 року державний нотаріус видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом - [PERSON] , відповідно до якого остання стала власником спірного житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На думку позивача, вона протиправно усунута з кола спадкоємців та фактично позбавлена права на спадкове майно, що залишилось після смерті її матері. У зв`язку з зазначеним вважає, що є частково недійсними свідоцтво про право власності на спадщину за законом, видане 19 грудня 2011 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М., зареєстроване в реєстрі за № 2444 на ім`я [PERSON] , 1925 року народження; свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, виданого 13 вересня 2014 року, державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М., зареєстроване в реєстрі за № 1269, на ім`я [PERSON] , 1949 року народження та свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого 20 квітня 2016 року, державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М., зареєстроване в реєстрі за № 354, на ім`я [PERSON] , 1955 року народження. 04 вересня 2020 року [PERSON] направила на електронну адресу суду заяву, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-1684/20-вх., відповідно до якої відмовилась від вимоги щодо встановлення факту родинних відносин між [PERSON] , [INFO] , померлим [INFO] дідом - [PERSON] [INFO] , та покійною матір`ю - [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] . 15 вересня 2016 року та 11 листопада 2016 року до Нововодолазького районного суду Харківської області були подані письмові заперечення державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївської Т. М., що були зареєстровані за вхідними № 5035/16-вх. та № 6170/16-вх., відповідно до яких відповідач просила суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі через відсутність у позивача права на спадкування, встановлену чисельними судовими рішеннями щодо подібного предмету спору, зокрема у справах № 631/1337/14-ц, № 631/992/15-ц. Відповідно до статті 178 Цивільного процесуального кодексу України 06 грудня 2018 року до Нововодолазького районного суду Харківської області був поданий відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] , що був зареєстрований за вхідним № 6271/18-вх., відповідно до якого відповідач вважає, що позовні вимоги є надуманими та необґрунтованими, а відповідач є законним власником будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. 18 грудня 2018 року до Нововодолазького районного суду Харківської області була надана відповідь на відзив, у відповідності до статті 179 Цивільного процесуального кодексу України, що була зареєстрована за № 6545/18-вх., в якій позивач наводить обґрунтованість своїх доводів, які є ідентичними заявленим позовним вимогам та підставам позову. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 03 серпня 2016 року заяву [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , було повернуто заявнику. 04 серпня 2016 року Нововодолазьким районним судом Харківської області у складі судді Трояновської Т. М. постановлено ухвалу, якою позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївської Т. М. про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на спадщину, залишено без руху. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області у складі судді Трояновської Т. М. від 08 вересня 2016 року було відкрито провадження у цивільній справі. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 серпня 2017 року справу № 631/1398/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївської Т. М. про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на спадщину, прийнято до провадження суддею Мащенко С. В. Строк відрядження судді Мащенко С. В. закінчився 06 серпня 2018 року, цивільна справа № 631/1398/16-ц по суті не розглянута. Згідно розпорядження керівника апарату суду від 18 вересня 2018 року за № 841 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 вересня 2018 року, справу передано до розгляду судді Трояновській Т. М. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 вересня 2018 року цивільну справу № 631/1398/16-ц (провадження № 2/631/73/18) за позовом [PERSON] до [PERSON] , державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївської Т. М. про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на спадщину було прийнято до провадження суддею Трояновською Т.М. 25 лютого 2019 року Нововодолазьким районним судом Харківської області постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання представника позивача та витребувано від Харківського обласного державного нотаріального архіву належним чином завірену копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 червня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 15 січня 2020 року за клопотанням представника позивача витребувано від Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області засвідчені належним чином копії: свідоцтва про право власності на спадщину, виданого 19 грудня 2011 року [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 2444; свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, виданого 13 вересня 2014 року [PERSON] , зареєстрованого у реєстрі за № 1269; свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, виданого 20 квітня 2016 року [PERSON] , 18 зареєстроване за № 354; витребувано від Комунального підприємства «Нововодолазьке архітектурно - інвентаризаційне бюро» з інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS] , у разі наявності, належним чином завірену копію свідоцтва на спадщину, виданого 19 грудня 2011 року на бланку ВРО 948104, та зареєстрованого в реєстрі за № 2444, на підставі якого була проведена реєстрація права власності на вказаний будинок. 28 серпня 2020 року Нововодолазьким районним судом Харківської області постановлено ухвалу, відповідно до якої заяву [PERSON] про забезпечення позову було повернуто заявнику. Також Нововодолазьким районним судом Харківської області неодноразово постановлялись ухвали про відкладення розгляду справи, у тому числі у зв`язку із неявкою позивача та її представника. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала, однак скористалась правом, наданим їй частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника - адвоката Ніколаєва В. І. Представник позивача - адвокат Ніколаєв Володимир Іванович у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити й у вступному слові стисло виклав зміст та підстави позову, надавши необхідні пояснення щодо них, які відповідають змісту позовної заяви. У судове засідання, що було призначено на 29 січня 2021 року, представник позивача не з`явився, проте надіслав на електронну адресу суду клопотання, що було зареєстроване за вхідним № ЕП - 179/21-вх., відповідно до якого просив позовні вимоги задовольнити, закінчити судовий розгляд справи за його відсутності та відсутності [PERSON] , надавши письмові дебати, зміст яких ідентичний позовним вимогам. [PERSON] у судове засідання теж не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Через канцелярію суду [PERSON] надала заяву, що була зареєстрована за вхідним № 6642/18 - вх. від 21 грудня 2018 року, відповідно до якої зазначила, що просить цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївської Т. М. про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на спадщину розглянути без її участі, при цьому, вона заперечує проти задоволення позовних вимог. Уповноважений представник Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Через канцелярію суду завідувач Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївська Т. М. надала заяву, що була зареєстрована за вхідним № 4659/19 - вх. від 04 липня 2019 року, відповідно до якої просила суд розглянути справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївської Т. М. про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на спадщину, без участі представника нотаріальної контори, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду. З цього приводу слід зазначити, положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін, свідчить їх відповідні заяви долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним надання відповідачами [PERSON] та державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М. особистих пояснень не має, а представник позивача у судовому засіданні їх вже надав, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за відсутності сторін. Вислухавши пояснення та доводи представника позивача, а також вивчивши доводи відповідачів, викладених у їх відзивах, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, що були надані учасниками справи та безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивачем надано та за його клопотанням витребувано судом, наступні докази, що встановлюють наступне. [INFO] у селі Мокре Рокитне Нововодолазького району Харківської області народилась [PERSON] , про що М-Рокитнянським сільським ЗАГСом Нововодолазького району Харківської області складено відповідний актовий запис за № 16 від 18 жовтня 1953 року та видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] , згідно якого батьком останньої зазначено громадян України: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Крім того, [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , що вбачається із копії свідоцтва про народження останнього серії [NUMBER] , виданим 15 листопада 1949 року М-Рокитнянським сільським ЗАГСом Нововодолазького району Харківської області, актовий запис за № 36. [INFO] [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого Ленінським відділом ЗАГС міста Харкова, актовий запис № 86. Відповідно до копії довідки за № 707, виданої 27 липня 2016 року виконавчим комітетом Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області вбачається, що у домоволодінні, яке згідно інформації з погосподарських книг Ватутінської сільської ради 1980 - 1982 роки, знаходилось за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані та проживали: [PERSON] , 1926 року народження; [PERSON] , 1925 року народження; [PERSON] , 1949 року народження (знятий з реєстраційного обліку у 1982 році у зв`язку із переїздом до селища міського типу Нова Водолага) та [PERSON] , 1953 року народження (особовий рахунок домоволодіння [ADDRESS] ). [INFO] у селі Ватутіне Нововодолазького району Харківської області народилась [PERSON] , про що Рокитненським сільським ЗАГСом Нововодолазького району Харківської області складено відповідний актовий запис за № 10 від 05 березня 1988 року народження та видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Зі змісту вказаного свідоцтва вбачається, що батьками [PERSON] є громадяни України: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . З копії довідки за № 708, виданої 27 липня 2016 року виконавчим комітетом Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області встановлено, що у домоволодінні, яке згідно інформації з погосподарської книги № 15 Ватутінської сільської ради 1986 - 1990 років, знаходилось за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані та проживали: [PERSON] , 1926 року народження (помер [INFO] ); [PERSON] , 1925 року народження (померла [INFO] ); [PERSON] , 1953 року народження (померла [INFO] ) та [PERSON] , [INFO] (особовий рахунок домоволодіння № [NUMBER] ). 04 вересня 2004 року [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , та після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 71. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 21 березня 2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 25. За довідкою № 712, виданої 29 липня 2016 року виконавчим комітетом Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , разом із [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] проживали та були зареєстровані: мати - [PERSON] , 1925 року народження, брат - [PERSON] , 1949 року народження; дочка - [PERSON] , 1988 року народження, та онук - [PERSON] , 2005 року народження (інформація з погосподарської книги № 2 Ватутінської сільської ради 2006 - 2010 року, особовий рахунок № [NUMBER] ). Як вбачається з матеріалів справи 27 грудня 2011 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області складено відповідний актовий запис за № 169, в результаті якого [PERSON] змінила своє прізвище на прізвище чоловіка - « [PERSON] » (копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 07 листопада 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області). Таким чином, з вищенаведених документів вбачається, що позивач у справі - [PERSON] є рідною донькою [PERSON] та відповідно онукою [PERSON] та [PERSON] . Під час судового розгляду справи встановлено, що [INFO] у селі Ватутіне Нововодолазького району Харківської області у віці 69 років помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 22 травня 1996 року Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, актовий запис № 17. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема, автомобіль марки «ВАЗ - 2101», 1979 року випуску, номер двигуна [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] та спірний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . 20 березня 1997 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М. була заведена спадкова справа за № 107/1997 після померлого [INFO] [PERSON] . Перевіривши матеріали вищенаведеної спадкової справи, копія якої на виконання ухвали Нововодолазького районного суду Харківської області про витребування доказів у справі, надана Харківським обласним державним нотаріальним архівом листом від 25 березня 2019 року за № 756/01-21, судом встановлено, що 20 березня 1997 року до державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складалась з автомобіля марки «ВАЗ 2101», 1979 року випуску, номер кузова [NUMBER] , звернувся син спадкодавця [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . У цей же день за вхідним № 78 нотаріусом прийнято заяву від [PERSON] , мешканки селища Ватутіне, складену власноручно 14 лютого 1997 року на адресу Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області, відповідно до змісту якої встановлено, що [PERSON] повідомляє, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , який постійно проживав у [ADDRESS] , спадщину після смерті якого остання не прийняла та на неї не претендує. Справжність підпису [PERSON] на заяві у встановленому законом порядку засвідчено 14 лютого 1997 року заступником голови Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області та зареєстровано у реєстрі за № 12. Також до Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області 20 березня 1997 року надійшла заява від [PERSON] , яка повідомила, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] , який постійно проживав у селі Ватутіне Нововодолазького району Харківської області, після смерті якого залишилась спадщина у вигляді автомобіля марки «ВАЗ 2101», 1979 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , що належав особисто померлому [PERSON] , положення статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України спадкоємцю роз`яснено, спадщину остання не прийняла та на неї не претендує. 20 березня 1997 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М. [PERSON] , у порядку статті 529 Цивільного кодексу Української РСР, видане свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль марки «ВАЗ 2101», 1979 року випуску, номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , що було зареєстроване у реєстрі за № 792. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] у селищі міського типу Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області у віці 57 років померла [PERSON] , про що Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області складено відповідний актовий запис за № 1 від 06 січня 2011 року та видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Клопотань від учасників справи щодо витребування копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , до суду не надходило. 19 грудня 2011 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М. на підставі пункту 4.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та статті 529 Цивільного кодексу Української РСР, [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , зареєстроване у реєстрі за № 2444 (спадкова справа № 321/2011). Відповідно до копії Витягу про державну реєстрацію прав № 32697455 від 27 грудня 2011 року, виданого Комунальним підприємством «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро», власником будинку № [NUMBER] з надвірними будівлями на земельної ділянці сільської ради, розташованого за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Ватутіне, вулиця 1-го Травня, є [PERSON] , номер запису 66 в книзі 1. Аналогічні дані містяться й у Відомостях з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 35508127 від 27 грудня 2001 року. [PERSON] померла [INFO] у селі Ватутіне Нововодолазького району Харківської області, у віці 87 років, про що Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області складено відповідний актовий запис за № 16, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 04 червня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області. Після смерті [PERSON] , [INFO] , Нововодолазькою державною нотаріальною конторою Харківської області була заведена спадкова справа за 76 (номер спадкової справи у реєстрі 54562049), що вбачається із копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 34164736, сформованого 04 червня 2013 року Нововодолазькою державною нотаріальною конторою Харківської області. 13 вересня 2014 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М. видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1269 (спадкова справа № 76/2013), відповідно до якого на підставі заповіту, посвідченого Рокитненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 23 січня 2008 року, зареєстрованого у реєстрі за № 36, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , 1925 року народження, яка померла [INFO] , є її син - [PERSON] , [INFO] , спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок з надвірними будівлі [ADDRESS] , з 13 вересня 2014 року зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 26766292, сформованого 13 вересня 2014 року об 11 годині 31 хвилину 48 секунд державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М. (номер запису про право власності 6987282). З копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 41056338, сформованого 28 липня 2015 року Нововодолазькою державною нотаріальною конторою Харківської області, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , у зв`язку з чим заведено спадкову справу за № 107 (номер у спадковому реєстрі 57741183). За відомостями, відображеними у довідці виконавчого комітету Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за № 354 від 04 травня 2016 року, померлий [INFO] [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований та проживав по день смерті за адресою: [ADDRESS] . Разом із померлим були зареєстровані та проживали: дружина - [PERSON] , [INFO] , племінниця - [PERSON] , [INFO] , син племінниці - [PERSON] , [INFO] , чоловік племінниці - [PERSON] , [INFO] , син дружини - [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] , [INFO] , спадщину, до складу якої увійшов житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , прийняла його дружина - [PERSON] , [INFO] , отримавши свідоцтво про право на спадину за заповітом, видане 20 квітня 2016 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М., зареєстроване у реєстрі за № 354 (спадкова справа 107/2015). Так, з копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 57745949, сформованої 20 квітня 2016 року о 11 годині 26 хвилин 34 секунди, державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М. вбачається, що право приватної власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , з розміром частки 1/1 зареєстровано за [PERSON] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 452788063242, номер запису про право власності 14240324). Окрім цього, судом встановлено, що будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , був предметом судового розгляду у іншій справі з єдиним унікальним № 631/992/15-ц за позовом [PERSON] до державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївської Тетяни Миколаївни про визнання неправомірними дій державного нотаріуса, скасування відмови від спадщини та скасування свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується копією рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2016 року. За обставинами вищевказаної справи, позивач, вимагаючи скасувати свідоцтва про право на спадщину, яке було видано 13 вересня 2014 року на ім`я [PERSON] щодо домоволодіння [ADDRESS] та скасування відмови від права на спадщину, яка була підписана 14 лютого 1997 року її матір`ю [PERSON] відносно спадкового майна: автомобіля марки «ВАЗ 2101», державний номер [NUMBER] і домоволодіння, що розташоване за вказаною адресою, виключила із кола відповідачів [PERSON] , якому 13 вересня 2014 року було видане вказане свідоцтво про право спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . При цьому, матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] успадкувала спірне домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та 19 грудня 2011 року їй Нововодолазькою державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Оскільки ж позивачем оспорюється як відмова, на думку позивача, її матір`ю [PERSON] від спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , так і видане державною нотаріальною конторою 13 вересня 2014 року на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , то у відповідності до вимог статті 553 ЦК України в редакції 1963 року, статтей 1216 та 1217 ЦК України в редакції 2004 року, діючих на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , належним відповідачем у справі є, крім державного нотаріуса, також і [PERSON] - спадкоємець за заповітом спадкодавця [PERSON] . При вирішенні дану спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Цивільного кодексу України, а також Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Так, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності (право мирного володіння майном), який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вирішуючи спір в частині позовних вимог щодо визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яка залишилась після смерті [PERSON] , суд виходить з положень частини 1 статті 58 Основного закону України та статті 5 Цивільного кодексу України, яка визначає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. У пунктах 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року встановлено, що відносини спадкування регулюються нормами Цивільного кодексу України 2004 року, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Аналогічні роз`яснення містяться й у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18), де зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, яка відкрилася до набрання чинності Цивільним кодексом України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Положеннями статті 525 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Такі ж самі приписи містяться й у частині 2 статті 1220 Цивільного кодексу України 2004 року. Враховуючи те, що днем смерті [PERSON] є [INFO] , як зазначено в копії свідоцтва про смерть, то саме ця дата є днем відкриття спадщини. Таким чином, до даних спірних правовідносин щодо спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] слід застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, а не Цивільного кодексу України, на положення якого у своєму позові посилається позивач. Частиною 1 статті 524 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. З матеріалів цивільної справи судом встановлено, що за життя [PERSON] не визначив своїх спадкоємців шляхом складання заповіту, а отже спадкування після його смерті здійснювалось за законом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, у рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (стаття 529 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року). Відповідно до статті 548 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначалось, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини, наведених у вищезгаданій статті Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Відповідно до частини 1 статті 554 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Таким чином, для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Як вбачається із матеріалів справи матір позивача - [PERSON] , яка належала до спадкоємців першої черги відповідно до приписів статті 529 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, письмово повідомила державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області про те, що спадщину після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] , вона не прийняла та на неї не претендує (справжність підпису [PERSON] на заяві від 14 лютого 1997 року було засвідчено у встановленому законом порядку), а отже остання реалізувала своє право на спадщину. Доказів того, що [PERSON] у момент складання заяви про відмову від спадщини не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; вчинила відмову під впливом помилки, обману, насильства або тяжкої обставини, а також те, що її волевиявлення не було вільним, матеріали справи не містять. Крім того, із доказів, що були надані сторонами, вбачається, що [PERSON] за життя не зверталась до компетентних органів, у тому числі суду, щодо визнання недійною її відмови від прийняття спадщини після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] , а також щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину, у тому числі не оспорювала дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я її брата - [PERSON] , хоча мала таку можливість, починаючи з 1997 року. Суд вважає за необхідне зазначити, що позивач [PERSON] відповідно до приписів статті 530 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року є спадкоємцем другої черги за законом після смерті [PERSON] , права якої як спадкоємця другої черги порушені не були, оскільки на час відкриття спадщини були закликанні до спадкування спадкоємці першої черги та позивач не мала права на спадкування за законом. Відмова матері позивача - [PERSON] від спадщини є лише її особистим, персоніфікованим правом як спадкоємця першої черги за законом, яке остання реалізувала шляхом складання та надання відповідної заяви, і тому вимагати визнання недійсною даної відмови [PERSON] не вправі, оскільки при цьому не порушуються її права як спадкоємця другої черги. Враховуючи вищевикладене, твердження позивача про те, що за життя її матір - [PERSON] отримала у спадщину 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є не обґрунтованими та такими, що не відповідають встановленим у справі обставинам. Щодо позовних вимог в частині визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, що були видані [PERSON] та відповідачу - [PERSON] , суд виходить з того, що на день відкриття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] та [PERSON] , померлого [INFO] , правовідносини щодо спадкування врегульовуються положеннями Книги шостої Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Так, відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1217 та 1218 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною 1 статті 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (статті 1233, 1235 Цивільного кодексу України). Приписами частин 1 та 2 статті 1223 Цивільного кодексу України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. За правила, передбаченими у статтях 1268 та 1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 Цивільного кодексу України). Стаття 1296 Цивільного кодексу України передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як було встановлено під час судового розгляду справи спірний житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , був отриманий [PERSON] у спадок після смерті матері - [PERSON] на підставі заповіту, посвідченого Рокитненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 23 січня 2008 року, зареєстрованого у реєстрі за № 36 (свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13 вересня 2014 року, зареєстроване у реєстрі за № 1269), та в подальшому вказаний житловий будинок у спадщину після смерті чоловіка - [PERSON] , отримала відповідач по справі - [PERSON] на підставі заповіту, посвідченого Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 13 серпня 2013 року, зареєстрованого у реєстрі за № 120 (свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 20 квітня 2016 року, зареєстроване у реєстрі за № 354). Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Пленум Верховного суду України у пункті 27 своєї Постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що відповідно до статті 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Також Верховним Судом у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 зроблено висновок, що у статті 1301 Цивільного кодексу України як підставу визнання свідоцтва недійсним прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо. За дослідженими в судовому засіданні доказами у даній справі та встановлених обставин судом з`ясовано, що заповіт після смерті [PERSON] на ім`я [PERSON] не оскаржувався та є дійсним; ознак, притаманних недійсному заповіту у розумінні статті 1257 Цивільного кодексу України позивачем не наведено, а судом не встановлено; у питанні спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] пріоритет було надано особі першої черги спадкоємців за законом; у подальшому, вказана особа склала заповіт на ім`я [PERSON] , що виключило право спадкування за законом інших осіб, у тому числі і [PERSON] . Після смерті [PERSON] , спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , прийняла його дружина - [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, що виключає право спадкування за законом інших осіб, у тому числі і [PERSON] . Також у рішенні Апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2016 року у справі № 631/992/15-ц за позовом [PERSON] до державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївської Тетяни Миколаївни про визнання неправомірними дій державного нотаріуса, скасування відмови від спадщини та скасування свідоцтва про право на спадщину вказано, що [PERSON] успадкувала спірне домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та 19 грудня 2011 року їй Нововодолазькою державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Позивачем оспорюється відмова її матір`ю [PERSON] від спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , так і видане державною нотаріальною конторою 13 вересня 2014 року на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . Відповідно до частини 5 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, законність спадкування спірного житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , вже була предметом судового розгляду. [PERSON] подаючи позов про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, визнання частково недійсними свідоцтв про права власності на спадщину за заповітом та визнання права власності на спадщину, також спирається на факт спільного проживання разом із спадкодавцем [PERSON] , 1926 року народження, у будинку [ADDRESS] , протягом 1996 - 2000 років наступних осіб: дружини - [PERSON] , 1925 року народження, дочки - [PERSON] , 1953 року народження, онуки - [PERSON] , 1988 року народження (довідка виконавчого комітету Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області № 711 від 29 липня 2016 року). Проте, з усіх вище перелічених осіб, лише дружина - [PERSON] , 1925 року народження, прийняла спадщину, що підтверджується копією свідоцтва про спадщину за законом, виданим 19 грудня 2011 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Зміївською Т. М., а дочка - [PERSON] , 1953 року народження, відмовилась від її отримання. Отже, [PERSON] , 1953 року народження, та спадкоємці після неї за законом та/або заповітом, не належать до кола осіб, які мають право спадкування у правовідносинах, пов`язаних з житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Окрім цього, подання даного позову є фактичним переглядом судових рішень щодо подібного предмету спору, зокрема, у справах № 631/1337/14-ц та № 631/992/15-ц, де ухвалені остаточні рішення та встановлені відповідні правовідносини. В силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення за їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як вже зазначалося, у статті 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно з частиною 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому, учасник справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини 2 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частин 2 та 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 вищенаведеної норми права). У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» вказано, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Також слід відмітити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які [PERSON] та її представник посилаються, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтв про право на спадщину за заповітом, та відповідно визнання за позивачем права власності на частину спірного спадкового майна. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У пункті 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Таким чином судові втрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed