Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м.Одеси з позовними вимогами до Громадської організації «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в яких зазначала, що вона з 27.07.2008р. працювала на посаді охоронника Громадської організації «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2». 12 травня 2017 року голова правління ГО «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» [PERSON], який був обраний на цю посаду 21 квітня 2017 року, вимагав від неї та інших охоронців написати заяви про звільнення з роботи за власним бажанням без дати та заяви про прийняття на роботу з 10.05.2017р., що вона була змушена зробити. Після нічної зміни 04.06.2017р. об 7.30 її змінив новий охоронник [PERSON] та більше її до роботи не допустили. В її трудову книжку запис про звільнення внесено не було, з наказом про звільнення вона не була ознайомлена, остаточний розрахунок при звільненні не проведений. Голова правління ГО «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» [PERSON] кинув їй трудову книжку без запису про звільнення з нецензурною лайкою. Після цього вона зверталася до Прокуратури Комінтернівського району Одеської області та до Головного управління держпраці в Одеській області із відповідними заявами, на які отримала відповіді, з яких дізналася, що вона звільнена з 01.05.2017р., незважаючи на те, що вона працювала по 04.06.2017р. Крім того, позивач вказувала на те, що в зв»язку з незаконним звільненням та невиплатою заробітної плати, на яку вона розраховувала, вона опинилася у скрутному матеріальному становище, їй бракувало коштів на лікування, оскільки вона має похилий вік, на їжу, оплату комунальних послуг. Вважає, що діями відповідача, пов»язаними з її незаконним звільненням, їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінила в 5000грн. та яку просить стягнути з Громадської організації «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2». Посилаючись на викладене, позивач вважає своє звільнення незаконним та просить скасувати наказ №7 від 26 квітня 2017 року громадської організації «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» про її звільнення з посади охоронника, поновити її на цій посаді, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за період з 01 травня 2017 року по 04 червня 2017року, заробітну плату за квітень 2017 року в розмірі 5400грн., яку вона не отримувала, середній заробіток на час вимушеного прогулу з 05.06.2017р. по день поновлення на роботі та моральну шкоду в сумі 5000грн.. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача заперечував проти позову, посилаючись на те, що позивачкою власноручно було написано заяву про звільнення за власним бажанням, за отриманням копії наказу про звільнення вона не зверталася, крім того вказував, що позивач не надала належних та допустимих доказів щодо продовження роботи на своїй посаді після звільнення. Під час звільнення позивачу було сплачено заробітну плату за квітень 2017р., з урахуванням премії та компенсації за невикористану відпустку. Відсутність запису про звільнення позивача у трудовій книжці представник пояснив тим, що колишній голова правління [PERSON] не передав трудові книжки працівників організації новопризначеному голові [PERSON], що змусило останнього звертатися до самого [PERSON], державних та правоохоронних органів. З метою внесення відомостей до трудової книжки про звільнення позивача їй 28.08.2017р. направлявся лист про необхідність з»явитися до організації з трудовою книжкою, однак позивач так і не надав трудової книжки. На думку представника відповідача був пропущений строк позовної давності для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Посилаючись на зазначені обставини, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, її представника та представника відповідача, допитавши свідків, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 27.07.2008р. була прийнята на роботу на посаду охоронця ГО «ТСОТЗ «Комбі-2», що підтверджується копією трудової книжки позивача. (а.с.5-11). В матеріалах справи наявна заява [PERSON] по звіьнення її з роботи за власним бажанням (а.с.128). Вказана заява не містить дати, з якої позивач просила її звільнити з роботи. Як зазначала позивач в судовому засіданні, новий голова правління [PERSON] змусив її та інших охоронців написати заяви про звільнення за власним бажанням, дати в цій заяві вона не ставила та вони одразу написали і заяви про прийняття їх на роботу. Згідно наказу №7 від 26 квітня 2017р., виданого головою правління ГО «ТСОТЗ «Комбі-2» [PERSON], позивача було звільнено з займаної посади з 01 травня 2017р. за ст.38 КЗпП України, за власним бажанням (а.с.126). Підставою для звільнення стала заява [PERSON] про його звільнення за власним бажанням від 26 квітня 2017р. Копія наказу [PERSON] не вручалась. Запис в трудовій книжці про таке звільнення проведений не був, в зв»язку із знаходженням трудової книжки у [PERSON] на руках, яка 31.05.2017р. була передана їй колишнім головою правління [PERSON], про що свідчить копія розписки, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с.193) З встановлених судом обставин вбачається, що в ГО «ТСОТЗ «Комбі-2» постійно працювали шість охоронників з яких цілодобово, позмінно чергували по два охоронника. Після звільнення позивача, остання продовжувала працювати охоронником до 03 червня 2017р. та була 04.06.2017р. змінена наступною зміною охоронників. Після виходу на чергову зміну до робочого місця позивач допущена не була з мотивів її звільнення. Вказані обставини були підтверджені допитаними у судовому засіданні свідками, зокрема свідком [PERSON], який був членом правління ГО «ТСОТЗ «Комбі-2», та колишнім охоронником [PERSON] Показаннями свідка [PERSON], охоронника ГО «ТСОТЗ «Комбі-2» також підтверджено факт роботи [PERSON] на протязі травня 2017р. за встановленими змінами чергування. Аналогічні покази дав в судовому засіданні свідок [PERSON], який працював в організації технічним працівником, та який зазначив, що він займав вказану посаду до 02 червня 2017р. На протязі травня 2017р. він постійно бачив позивача, яка заступала на зміну охоронником. Свідок [PERSON], який до 21 квітня 2017р. займав посаду голови правління ГО «ТСОТЗ «Комбі-2» зазначив, що незважаючи на припинення його повноважень, він на протязі травня 2017р. приходив на територію ГО «ТСОТЗ «Комбі-2», де бачив позивача, яка працювала охоронником. Свідок пояснив, що дійсно в нього залишаються документи організації в тому числі і трудові книжки, які він намагався за актом приймання-передачі віддати [PERSON], проте, після відмови їх прийняти, він роздав трудові книжки робітникам, в тому числі і позивачу. Суд критично ставиться до показать свідків відповдіача [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які вказували на те, що позивачку на роботі в травні - червні місяці 2017 року вони не бачили, оскільки в цей час на її робочому місці були інші нові охоронці, оскільки жодних прізвищ нових охоронців та доказів їх прийняття на роботу на вказану посаду ні зазначені свідки, ні представник відповідача назвати та надати не змогли. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, їх показання обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Крім того, факт продовження роботи позивача на протязі травня 2017р. підтверджується представленим позивачем оригіналом журналу приймання змін чергування охоронниками ГО «ТСОТЗ «Комбі-2», який прошитий, пронумерований, підписаний діючим на той час головою правління [PERSON] та скріплений печаткою організації. З вказаного журналу вбачається, що такий був розпочатий у квітні 2017р (а.с.92-102). Судом не приймається до уваги наданий позивачем аналогічний журнал, який містить інформацію про здачу та прийняття змін чергування в період з 29 травня по 03 червня 2017р., оскільки вказаний журнал був заведений позивачем, яка не має достатніх повноважень для його посвідчення (а.с.103-106). Суд відхиляє твердження представника відповдіча про те, що вказані журнали не були підписані новим головою правління ГО «ТСОТЗ «Комбі-2» [PERSON] та він не проводив табелювання позивача, оскільки ці журнали були заведені, прошиті та скріплені печаткою підприємства ще при колишньому голові правління [PERSON] та на їх звороті стоїть його підпис, що відповідає правилам діловодства. Правовідносини, які виникли між сторонами з урахування спору регулюються Кодексом законів про працю України, зокрема частиною 1 статті 38, якою передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Аналіз вказаної норми дає підстави дійти висновку, що працівник має право в будь-який час розірвати трудовий договір, письмово попередивши власника про звільнення за два тижні. За відсутності вимоги працівника про його звільнення до закінчення двотижневого строку, з поважних причин, перелік яких зазначений у вказаній нормі, власник не вправі звільнювати працівника до закінчення двотижневого строку після подачі працівником заяви про звільнення. Порушення такого порядку є безумовною підставою для поновлення звільненого працівника. Крім того, частина 2 вказаної вище статті, також визначає, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Отже, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, з урахуванням закону, який регулює виниклі правовідносини, суд вважає, що [PERSON] було звільнено з порушенням порядку передбаченого ст. 38 КЗпП України, оскільки, таке відбулось до спливу двотижневого строку, передбаченого законом, втім позивач про звільнення до закінчення вказаного строку до ГО «ТСОТЗ «Комбі-2» не звертався. З вказаного обґрунтування суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача, що звільнення позивача з 01 травня 2017р. відбулось за резолюцією голови правління, так як таке суперечить вимогам закону. При таких обставинах наказ №7 від 26 квітня 2017р. в частині звільнення [PERSON] не може вважатися законним та підлягає скасуванню з поновленням позивача на роботі. Більш того, суд при вирішенні спору критично відноситься до того, що після звільнення [PERSON] вона працювала з 01.06.2017р. до 04 червня 2017р., без належного оформлення, що знайшло своє підтвердження під час розгляду справи. Тобто, з боку голови правління ГО «ТСОТЗ »Комбі-2» [PERSON] були штучно створені умови для роботи працівника, який де-юре був звільнений, втім де-факто продовжував виконувати роботу без належного укладення трудового договору, що є недопустимим. Суд критично відноситься до пояснень представника відповідача про те, що на загальних зборах ГО «ТСОТЗ «Комбі-2» 09.04.2017р., коли проводилося переобрання голови правління [PERSON] та було призначено головою правління [PERSON], було вирішено надати кошти старшому охоронцю [PERSON] для розрахунку колишніх охоронців, який видавав їм заробітну плату за квітень 2017 року, оскільки це не знайшло свого підтвердження ні в представленому протоколі загальних зборів ГО «ТСОТЗ «Комбі-2» від 09.04.2017р., ні в протоколі зборів членів правління ГО «ТСОТЗ «Комбі-2» від 26.04.2017р. Також суд критично ставиться до представленої з боку відповідача копії відомості про виплату грошей №1 від 12 травня 2017р., оригінал якої так і не був представлений відповідачем незважаючи на вимогу суду, в якій зазначено, що [PERSON] особисто отримала заробітну плату за квітень 2017р., з урахуванням обов»язкових податків, в розмірі 4347,00 грн., оскільки позивач заперечувала факт отримання грошових коштів так і належність її підпису, поставленого у вказаній відомості напроти її прізвища. Такі ж самі заперечення висловлював у судовому засіданні і допитаний свідок [PERSON] Однак, суд не погоджується з вимогами позивача про стягнення з відповідача заробітної плати в сумі 5400грн., оскільки зазначена сума не містить відрахувань, які проводяться згідно діючому законодавству. Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата, яку вона повинна була отримати за квітень 2017 року, в сумі 4347грн. Задовольняючи позовні вимоги про поновлення на роботі суд, в силу ч.3 ст.235 КЗпП, вважає за необхідне стягнути з ГО «ТСОТЗ «Комбі-2» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 травня 2017р. по день розгляду даної справи 06 липня 2018р. виходячи з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100. Так, за останні два місця (березень, квітень 2017р.) позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 3200,00 грн. та 5400,00 грн. Відповідно, що підтверджується випискою Малиновського об»єднаного УПФУ в м.Одесі від 30.05.2017р. (а.с.14). За вказані два місяці позивач відпрацювала 20 робочих днів. Шляхом ділення сумарної суми заробітку за останні два місяці (8600,00грн) на загальну кількість відпрацьованих днів за той же період (20днів), визначається середньоденна сума заробітку, яка складає 430,00 грн. Суд враховує, що тривалість однієї зміни позивача складала 12 годин. Отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача дорівнює 63210 грн. (430 грн. х 147 (294 робочих дні за період з 01.05.2017р. по 06.07.2018р. : 2 = 147) робочих дня). Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача заробітної плати за травень 2017 року суд відмовляє в їх задоволенні, оскільки суд прийшов до висновку, що період стягнення заробітної плати повинен відліковуватися з травня 2017 року, тобто з дня видачі наказу про звільнення, про що вищезазначено судом, а стягнення окремо заробітної плати за травень 2017 року призведе до подвійного її стягнення, що є неприпустимим. Суд не погоджується з посиланнями представника відповідача про те, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі виходячи з наступного обґрунтування. Так, згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже, вказаною нормою передбачено відрахування строку на звернення до суду з позовом про незаконне звільнення не з дати обізнаності особи про її звільнення, а з дня вручення їй копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як було встановлено судом та зазначено вище, наказ про звільнення [PERSON] вручений не був, що фактично підтвердив представник відповідача у судовому засіданні, а таке вручення фактично відбулось в судовому засіданні після його витребування та представлення з боку відповідача. Не проводилась запису про звільнення та не видавалась [PERSON] і трудова книжка, оскільки така перебувала на руках у позивача. Пропозиція про внесення запису про звільнення позивачу була направлена останній 28.08.2017р., однак в матеріалах справи відсутні докази отримання нею вказаної пропозиції. З позовними вимогами про порушення своїх прав [PERSON] звернулася до суду 13 вересня 2017 р. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Виходячи з того, що з боку відповідача були порушені охоронювані законом трудові права позивача, незаконне звільнення з займаної посади призвело останню до необхідності з його боку докладати додаткових зусиль для організації свого звичайного образу життя, суд вважає, що позивачу було завдано моральну шкоду, що є підставою для її стягнення згідно ст.237-1 КЗпП України. При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходить з принципів виваженості, розумності та справедливості та враховує ту обставину, що порушення прав позивача тривало значний час. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 1500 гривень. В задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити. Згідно ст.141 ЦПК України з ГО «ТСОТЗ «Комбі-2» на користь держави слід стягнути судовій збір в розмірі 647,10грн.

Outcome: partial