Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька та супроводу батька, в якому просить надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща, інших країн Європейського Союзу та Шенгенської угоди, громадянці України [PERSON] , [INFO] , в супроводі матері, без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] на період з 25 серпня 2019 року по 25 серпня 2022 року з обов`язковим поверненням дитини до місця реєстрації в Україні. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що донька позивачки - неповнолітня [PERSON] , [INFO] зареєстрована разом із матір`ю в [ADDRESS] , навчається в Тернопільській ЗОШІ-ІІІ ст. №27. Мати, [PERSON] приділяє належну увагу вихованню дочки, постійно стежить за її успішністю, часто відвідує школу, цікавиться ставленням доньки до навчання, поведінкою, стосунками з однокласниками. Батько [PERSON] , не цікавиться ні навчанням, ні вихованням доньки. Не відвідує ні батьківські збори, ні родинні свята, ні спортивні змагання, ні перші чи останні дзвоники. За період навчання в школі не був, у телефонному режимі з класним керівником не спілкувався. 15.06. 2019 року між позивачем [PERSON] та громадянином Польської Республіки [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 15.06.2019 року, яке видане Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, після чого прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] . Позивач та її чоловік вирішили приїхати до Республіки Польща у м.Люблін, з метою отримання дитиною - [PERSON] освіти у польській школі-гімназії м.Любліна, що відповідає бажанню дитини для здобуття у майбутньому освіти за кордоном. Строк навчання у вказаній школі-гімназії м.Люблін три роки. У місці Люблін Польської республіки позивач [PERSON] та її чоловік [PERSON] , який там зареєстрований, проживає та працює, можуть забезпечити житлом неповнолітню [PERSON] та створити їй найкращі умови та рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Крім цього, позивач [PERSON] у мЛюблін республіки Польща має постійну роботу, що підтверджується документом про виконання роботи іноземцем, видане міським управлінням з працевлаштування в Любліні від 23.05.2019 року. Батько [PERSON] - відповідач [PERSON] безпідставно не надає згоди на прохання позивачки надати дозвіл на виїзд дитини за межі України, з метою навчання. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, не наводить. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про те, що справу слухати без його участі, позов не визнає та просить суд відмовити в позовних вимогах. Дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено фактичні обставин справи та зміст спірних правовідносин. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №118 від 27.02.2008 року. Від вказаного шлюбу [INFO] народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого ВРАЦС Тернопільського міського управління юстиції. Як вбачається із позовної заяви, що [PERSON] 09.05.2008 року уклав шлюб із [PERSON] та змінив прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбів із зазначенням відомостей про другого з подружжя (№00022113756 від 13.02.2019 року). 26.08.2009 року [PERSON] в Плотицькій сільській раді Тернопільського району Тернопільської області уклала шлюб із [PERSON] , що підтверджується витягом №00021021385 року з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу- «[PERSON]», актовий запис №06. Від вказаного шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 11.04.2018 року по справі №607/1905/18 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був укладений 26.08.2009 року Плотицькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області про що зроблено запис №06. Після розірвання шлюбу, син [PERSON] залишився проживати разом із матір`ю [PERSON] нотаріально посвідченою заявою від 16.01.2019 року, [PERSON] дав згоду [PERSON] на оформлення всіх документів необхідних для вирішення питання щодо постійного місця проживання у Польщі сина - [PERSON] . Донька позивачки - неповнолітня [PERSON] , [INFO] зареєстрована разом із матір`ю в [ADDRESS] , навчається в Тернопільській ЗОШІ-ІІІ ст. №27. Відповідно до характеристики з Тернопільській ЗОШ І-ІІІ ст. №27, підписаною директором школи, учениця 9-Б класу [PERSON] навчальним процесом володіє на достатньому та високому рівні. Має хорошу пам`ять, виявляє образне та творче мислення, любить предмети гуманітарного циклу. Мати, [PERSON] приділяє належну увагу вихованню дочки, постійно стежить за її успішністю, часто відвідує школу, цікавиться ставленням доньки до навчання, поведінкою, стосунками з однокласниками. Постійно відвідує батьківські збори, родинні свята. Тактовна, спокійна, врівноважена. Доброзичлива у ставленні до дітей. [PERSON] завжди висловлюється про маму з ніжністю і повагою. Батько [PERSON] , не цікавиться ні навчанням, ні вихованням доньки. Не відвідує ні батьківські збори, ні родинні свята, ні спортивні змагання, ні перші чи останні дзвоники. За період навчання в школі не був, у телефонному режимі з класним керівником не спілкувався. 15 червня 2019 року між позивачем [PERSON] та громадянином Польської Республіки [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 15.06.2019 року, яке видане Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON] ». Позивач [PERSON] та її чоловік вирішили приїхати до Республіки Польща у м.Люблін, з метою отримання дитиною - [PERSON] освіти у польській школі-гімназії м.Любліна, що відповідає бажанню дитини для здобуття у майбутньому освіти за кордоном. Строк навчання у вказаній школі-гімназії м.Люблін три роки. У місці Люблін Польської республіки позивач [PERSON] та її чоловік [PERSON] , який зареєстрований в Республіці Польща у м.Люблін, проживає та працює, можуть забезпечити житлом неповнолітню [PERSON] та створити їй найкращі умови та рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Крім цього, позивач [PERSON] у м.Люблін Республіки Польща має постійну роботу, що підтверджується документом № РоОs/06630/19/8636 про виконання роботи іноземцем, виданого міським управлінням з працевлаштування в Любліні від 23.05.2019 року. Батько неповнолітньої [PERSON] - відповідач [PERSON] безпідставно не надає згоди на прохання позивачки надати дозвіл на виїзд дитини [PERSON] за межі України, з метою навчання. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, не наводить. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд погоджується з аргументами позивача, що дитина перебуваючи за кордоном буде мати можливість ознайомитися із життям та побутом людей в інших країнах, розширить її кругозір та світосприйняття, що буде сприяти її усесторонньому розвитку, дозволить їй навчатися в Польщі та буде сприяти фізичному, духовному та моральному розвитку дитини та буде відповідати інтересам дитини. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що позивач та відповідач розлученні, визначено місце проживання дитини з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. Згідно із ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частинами 1,2 ст. 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ч.2,3 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Враховуючи вище наведене, право дітей на вільний, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі батьків чи одного з них, у тому числі з метою, навчання, на переконання суду, є пріорітетним. Однак, суд вважає що надання дозволу на тимчасовий виїзди дитини у супроводі матері надати [PERSON] за межі України до Республіки Польща, інших країн Європейського Союзу та Шенгенської угоди, громадянці України [PERSON] , [INFO] , в супроводі матері, без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] на період з 25 серпня 2019 року по 25 серпня 2022 року з обов`язковим поверненням дитини до місця реєстрації в Україні, є перешкоджання тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, оскільки хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Так, виїзд дитини без батька за межі України до інших країн Європейського союзу та Шенгенської угоди на період з 25 серпня 2019 року по 25 серпня 2022 року перешкоджання відповідачу спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, оскільки у позові не вказано за яких саме обставин відповідач зможе скористатися своїм правом та виконувати свої обов`язки щодо спілкування з дитиною в інших країнах ЄС та Шенгенської угоди та у судовому засіданні не представлено доказів про можливість батька дитини - відповідача протягом періоду з 25 серпня 2019 року по 25 серпня 2022 року відвідувати доньку. Аналізуючи наведені обставини, приймаючи до уваги необхідність забезпечення інтересів неповнолітньої дитини, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення, надавши [PERSON] , дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща громадянці України [PERSON] , [INFO] , в супроводі матері, без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] на період з 25 серпня 2019 року по 01 лютого 2021 року. У задоволенні решти вимог позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial