Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір Ігор Теодорович про розірвання договору довічного утримання, посилаючись на те, що 31 липня 2019 року між нею та відповідачем укладеного договір довічного утримання, згідно умов якого позивачем передано у власність відповідача квартиру [ADDRESS] , взамін чого [PERSON] зобов`язався забезпечити позивача утриманням та доглядом довічно, а саме: відповідач зобов`язався забезпечувати позивача утриманням та доглядом довічно, зокрема забезпечити харчуванням, необхідною допомогою, включаючи і медичну, вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення позивача всіма засобами домашнього вжитку. Проте, відповідач взятих на себе зобов`язань по договору довічного утримання (догляду) не виконує, оскільки неодноразово виїжджав за межі України під час дії договору. За цей час його дружина здійснювала догляд за позивачем, проте даний догляд на думку позивача здійснювався неналежним чином. Для забезпечення нормальних умов для свого існування та проживання [PERSON] змушена була звертатися по допомогу до інших людей, тому позивач просить суд розірвати договір довічного утримання. Позивач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав, визнав ту обставину, що ним в повній мірі не виконуються умови договору довічного утримання та не заперечував проти розірвання договору. Третя особа Приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. в судове засідання не з`явився, із невідомих на те суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши інші матеріали справи вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладеного договір довічного утримання. Згідно умов вказаного договору позивачем передано у власність відповідача квартиру [ADDRESS] , а відповідач зобов`язався надавати позивачу довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду, а саме: забезпечувати харчуванням, необхідною допомогою, включаючи і медичну, вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення позивача всіма засобами, предметами домашнього вжитку. Відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Враховуючи викладене, а саме визнання відповідачем обставин невиконання ним умов договору довічного утримання, у відповідності до ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», згідно якої у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги та розірвати договір довічного утримання. Окрім того, вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. У відповідності із ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно ухвали суду від 27 грудня 2019 року позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення. 20 січня 2020 року позивачем було оплачено 50% судового збору в розмірі 3071, 00 гривень. З огляду на зазначені вимоги закону, беручи до уваги визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до переконання, що з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] слід стягнути 3071, 00 гривень судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved