Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про відібрання від відповідача 1 малолітнього сина [PERSON] (допущена описка була виправлення в судових засіданнях), [INFO] та передачі його матері за місцем попереднього проживання та реєстрації, стягнення з відповідачів 1, 2 судових витрат. У позовній заяві зазначено, що з 2008 року позивач проживала без реєстрації шлюбу з відповідачем 2 [PERSON], у них народився син [PERSON], [INFO]. Сумісне життя між [PERSON] та [PERSON] погіршувалось та в результаті призвело до фактичного припинення відносин. Батько дитини разом з своєю матірю [PERSON] вороже відноситься до позивача, налаштовує сина проти матері, а при останній зустрічі відповідачі викрали сина і утримують його в [PERSON], остання заявляє що саме вона буде займатися вихованням дитини На час подання позову [PERSON] не дозволяє позивачу бачити та спілкуватися зі своєю дитиною, ігнорує прохання добровільно повернути сина матері. А при одній із зустрічей [PERSON] наніс тілесні ушкодження позивачу, про що є висновок експерта та було звернення до органів внутрішніх справ. Ухвалою судді від 14.08.2013 року при відкритті провадження залучено до участі у справі орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Представник позивача та позивач просили позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання 23.07.2015р не прибули, а на судове засідання 05.08.2015р. подали заяви про відкладення розгляду справи, вказавши і на те, що у суді знаходиться ще одна цивільна справа про встановлення місця проживання дитини за позовом [PERSON] і висновок органу опіку і піклування щодо встановлення місця проживання дитини ще не винесено. Однак, зважаючи на норму ст.. 162 Сімейного кодексу України, згідно якої суд має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, суд вважав за можливе розглянути справу без участі відповідачів, виходячи виключно з інтересів малолітньої дитини. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні 23.07.2015 року вказали, що їм відомо, що судом розглядається і інша цивільна справа про визначення місця проживання дитини, однак комісійний висновок ще не винесено, щодо предмету даного спору вказала що в наступне судове засідання (05.08.2015р.) надасть позицію щодо заявленого позову з врахуванням що буде уже спілкування дитини з психологом. Проте, в судове засідання 05.08.2015р. представник не зявилася, причини неявки суду не повідомила. З письмової згоди позивача та представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 2008 року позивач проживала без реєстрації шлюбу з відповідачем 2 [PERSON], у них народився син [PERSON], [INFO] (а.с.7). Сумісне життя між [PERSON] та [PERSON] погіршувалось, як стверджувала позивача і не спростовано іншими доказами, та в результаті призвело до фактичного припинення відносин. Батько дитини разом з своєю матірю [PERSON] вороже відноситься до позивача, налаштовує сина проти матері, а при останній зустрічі (взимку 2015р.) відповідачі викрали сина і утримують його в [PERSON], остання ж заявляє що саме вона буде займатися вихованням дитини. На час подання позову [PERSON] не дозволяє позивачу бачити та спілкуватися зі своєю дитиною (остаточно з 25.04.2015 року), ігнорує прохання добровільно повернути сина матері. Як слідує з матеріалів справи [PERSON], [INFO], зареєстрований за місцем проживання з матірю [PERSON] (а.с.4-5), з нею і проживав до моменту викрадення в взимку 2015р., з пояснень позивача. Докази нанесення [PERSON] легких тілесних ушкоджень позивачу, підтверджується висновком експерта №63 та було звернення до органів внутрішніх справ, однак, в подальшому, як пояснила суду позивач, вона відкликала заяву на умовах добровільного повернення дитини від [PERSON], але остання відмовилась від обіцянки. За вимогами частини 1 статті 162 Сімейного кодексу України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Як слідує зі ст..163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Згідно ст..29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Аналогічно за вимогами ст..160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. А тому, враховуючи те, що дитина проживала та була зареєстрована з матірю, отже місце її проживання між батьками було досягнуто до моменту викрадення. За вимогами ст..155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Що стосується посилання відповідачів в заявах на те, що суді знаходиться ще одна цивільна справа про встановлення місця проживання дитини за позовом [PERSON] і висновок органу опіку і піклування щодо встановлення місця проживання дитини ще не винесено, то дана справа що розглядається не є перешкодою в ухваленні даного рішення суду, оскільки при визначенні судом такого місця проживання з врахуванням висновку органу опіки і піклування, набрання законної сили рішення суду, буде визначено таке місце проживання дитини [PERSON], однак утримання його всупереч позиції матері, є порушенням прав позивача. А тому вимоги позивача щодо відібрання дитини від бабусі [PERSON], яка утримує її всупереч волі та згоди матері дитини, з якою хлопчик проживав, та повернення матері, є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення. Щодо вимоги в частині [PERSON], а саме стягнення з нього судового збору солідарно з [PERSON], то такі вимоги є безпідставні. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. За змістом ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача 1 слід стягнути на користь позивача судовий збір. На підставі наведеного, відповідно до ст.. 155, 157, 162, 163 СК України, ст..29 ЦК України

Outcome: partial