Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності та усунення перешкод у здійсненні права користування частиною домоволодіння будинку [ADDRESS]. У позовній заяві зазначено, що 09.07.2008 року між відповідачем1 та позивачем укладено договір дарування частини домоволодіння та частини земельної ділянки, згідно якого позивачу перейшло у власність 51/100 ідеальних частин домоволодіння літ.А (1-4, 1-5, 1-6, 1-7 та 1-8 приміщень), проте частину обдарованого майна відповідачі не звільняють (1-7 та 1-8), а на вимогу позивача щодо звільнень даних приміщень не реагують, при цьому право власності на обдаровану частину домоволодіння відповідачі не визнають. Представник позивача просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув і про причину своєї неявки суд не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд заслухавши пояснення представника позивача, пояснення свідків, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 09.07.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частини домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за №4018 (а.с.6,12), згідно якого позивачу перейшло у власність 51/100 ідеальних частин домоволодіння літ.А (1-4 житлова пл..20.7.м.кв., 1-5 житлова пл..15.6.м.кв., 1-6 веранда пл..10.2.м.кв., 1-7 коридор пл..13.7.м.кв. та 1-8 житлова пл..11.5.м.кв.). Право власності перейшло до обдарованої з моменту прийняття дарунку та отриманні ключів (п.8, 11 договору). 09.07.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частини земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за №4021 (а.с.7,10,11). Однак, як встановлено судом з пояснення свідків Українець, Яворської та представника позивача, позивач та відповідач 1 є родичами (сестра-брат), частину обдарованого майна відповідачі не звільняють , а саме 1-7 та 1-8 приміщень. Дані приміщення коридору та однієї житлової кімнати знаходяться на ІІ поверсі, що випливає з плану будинку технічного паспорта (а.с.14). На вимогу позивача від 22.08.2013 року (а.с.8-9) щодо звільнень даних приміщень у визначений нею термін відповідач 1 не реагує, при цьому право власності на обдаровану частину домоволодіння зі слів позивача відповідачі не визнають, на спростування даного факту зі сторони відповідача доказів не надано. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів. За вимогами ст..391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Як слідує зі ст..386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню. Суд приходить до висновку, що новий власник частини 51/100 домоволодіння [PERSON] має право вимагати від колишнього власника [PERSON] визнання даного права власності на обдаровану та зареєстровану нею частку домоволодіння у встановленому порядку, та усунення перешкоду у користуванні таким правом щодо приміщень 1-7 коридор пл..13.7.м.кв. та 1-8 житлова пл..11.5.м.кв. А тому ці вимоги підлягають до задоволення. Однак вимога щодо виселення [PERSON] з дружиною [PERSON] з приміщення: 1-7 коридор пл..13.7.м.кв. та 1-8 житлова пл..11.5.м.кв. не є обґрунтованою, оскільки не надано доказів вселення (в тому числі реєстрації) саме в ці два приміщення відповідачами. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 3, 15, 386, 391 ЦК України,

Outcome: partial