Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про втрату права користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. У позовній заяві зазначено, що позивач є співвласником квартири згідно Свідоцтва про право власності 27.12.2007 р. та договору дарування від 13.09.2011 року, з 2011 року в дану квартиру був зареєстрований відповідач. Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 15.09.2011 року було розірвано шлюб матері позивача з відповідачем. Ще до розірвання шлюбу батько проживав окремо від матері, він виїхав з даної квартири, забравши всі речі, і з того часу в квартирі не проживає, створив нову сім'ю. Ухвалою суду від 02.09.2014 року дол. Участі у справі залучено [PERSON] (іншого співвласника житлового приміщення). Представник позивача просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув і про причину своєї неявки суд не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, в тому числі через оголошення в ЗМІ. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Третя особа підтримала позовні вимоги. Суд заслухавши пояснення позивача, третьої особи, свідка, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири (3/4 частина) згідно Свідоцтва про право власності 27.12.2007 р. та договору дарування від 13.09.2011 року (а.с.5-9), з 2001 року в дану квартиру був зареєстрований відповідач (а.с.10-13). Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 15.09.2011 року було розірвано шлюб [PERSON] (матері позивача) з [PERSON] (а.с.14-15). Ще до розірвання шлюбу відповідач проживав окремо від дружини, він виїхав з даної квартири, забравши всі речі, і з того часу в квартирі не проживає, створив нову сім'ю. Ці докази підтверджені як поясненнями позивача, третьої особи, свідка [PERSON] та іншими матеріалами справи, які свідчать про витрати на утримання квартири. Отже, право на користування було набуто відповідачем, а після остаточного виїзду з даної квартири та переїзду на постійне місце проживання в інший населений пункт та встановлення факту не проживання більше 13-х років по місцю реєстрації, відповідач втратив таке право на користування житлом. Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується колишнього члена сім'ї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст..3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved