Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] за участю третіх осіб - [PERSON], [PERSON], Головного управління Держземагенства у м. Києві про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, виділення в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, виділення у власність частину земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що [PERSON] є спадкоємицею матері - [PERSON] Спадкова маса складається з 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та 1/2 частини земельної ділянки, розміром 1007 кв.м., на якій розташований зазначений будинок. 27.04.10р. [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом щодо 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS]. У видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки державним нотаріусом було відмовлено, оскільки в Державному акті на земельну ділянку не вказана частка, яка належала померлій. Таким чином, [PERSON] просила суд визнати за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки, виділити їй в натурі частку із майна, що є у спільній частковій власності, а також виділити у власність частину земельної ділянки. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, оскільки вона позбавлена можливості користуватися своєю частиною будинку та реалізувати своє право власності на земельну ділянку. Відповідач під розгляду справи проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що станом на 1989 рік (день смерті спадкодавця) житлова площа будинку становила 37 кв.м., однак, не зважаючи на це, [PERSON] просить виділити їй житлову площу 33,05 кв.м. Третя особа - [PERSON] під час розгляду справи проти позовних вимог заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість. Третя особа - [PERSON], 27.05.13р. звернулась до суду із заявою про розгляд справи без її участі (а.с. 69) Представник Головного управління Держземагенства у м. Києві в судове засідання не з'явилася, 18.12.13р. звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи без участі представників (а.с. 90). Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази, встановив наступне. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.10.1989 року [PERSON] та [PERSON] успадкували після смерті [PERSON] в рівних долях житловий будинок [ADDRESS], житловою площею 37,0 кв.м., розташованого на земельній ділянці розміром 1023 кв. (справа № 758/2610/13-ц, а.с. 76). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (справа № 2-408/11, а.с. 52). 27.04.10р. 14 КДНК видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого [PERSON] успадкувала після померлої [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] (справа № 2-408/11, а.с. 21). Згідно цього свідоцтва, житлова площа будинку становить - 50,10 кв.м., а не житлова площа - 97,90 кв.м. Проте, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09.08.11р. встановлено, що при складанні свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.04.10р., отриманого [PERSON], державним нотаріусом було допущено помилку, помилково зазначено жилу площу спадкового будинку - 50,10 кв.м., при фактичній жилій площі - 37,0 кв.м. та нежитлову площу - 97,90 кв.м. (справа № 2-408/11, а.с. 90). З листа 14 КДНК від 30.11.12р., направленого на ім'я [PERSON], вбачається, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на частину земельної ділянки площею 0,1007га, яка розташована [ADDRESS] видати не можливо, оскільки в Державному акті на вищевказану земельну ділянку не зазначена частка, яка належала померлій (справа № 758/2610/13-ц, а.с. 16). Причиною спору, на думку [PERSON], стала відмова [PERSON] у виділенні їй належної частини домоволодіння та земельної ділянки. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України та нормами Земельного кодексу України. Зі змісту позовних вимог вбачається, що [PERSON] просила виділити їй в натурі житлові приміщенні загальною площею 33,05 кв.м., а також частину підвального приміщення, розміром 12,27 кв.м., що знаходиться під виділеною частиною будівлі. Однак, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09.03.11р. встановлено, що спірний будинок [ADDRESS] має житлову площу 37,0 кв.м. та нежитлову площу - 97,90 кв.м., а у свідоцтві про право на спадщину, отриманого [PERSON] державним нотаріусом було допущено технічну помилку. Ч. 3 ст. 61 ЦПК України, визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З урахуванням ч. 3 ст. 61 ЦПК України суд, приходить до висновку про те, що зазначені вище обставини, встановлені рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09.03.11р., що набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи, тобто рішення суду першої інстанції має преюдиційне значення. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Відповідно до п. 2 ч. 7 постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ. З огляду на вищевикладене, позовна вимога [PERSON] про виділення їй в натурі, як власнику 1/2 частини спірного будинку, житлової кімнати, розміром 11,7 кв.м., житлової кімнати, розміром 12,8 кв.м. та частину житлової кімнати, розміром 8,55 кв.м., всього 33,05 кв.м. є необґрунтованою, оскільки спірний будинок [ADDRESS] має житлову площу 37,0 кв.м. Таким чином, безпідставною є й вимога [PERSON] про виділення [PERSON], як власнику іншої 1/2 частини спірного будинку, приміщень загальною площею 33,05 кв.м. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1007 га, на якій розташоване домоволодіння [ADDRESS] та виділення в натурі 1/2 частину земельної ділянки площею 503,5 кв.м., то вони задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно Державного акту про право приватної власності на землю [PERSON] передано для обслуговування жилого будинку і господарських будівель у спільну приватну власність з [PERSON] земельну ділянку площею 0,1007 га на території [ADDRESS] (справа № 2-408/11, а.с. 61). При житті [PERSON] не скористалась своїм правом на поділ земельної ділянки або на виділення з неї окремої частки і залишилась учасником спільної сумісної власності без визначення часток. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі прийняття спадщини. Правилами ст. 120 ЗК України встановлено, що при переході права власності на будівлю і споруду до кількох осіб право власності на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі, споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі, споруди. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Оскільки вимоги [PERSON] щодо виділення в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності задоволенню не підлягають, а право власності на земельну ділянку визначається пропорційно часткам домоволодіння, суд прийшов до висновку про відмову в позові в цій частині. Крім того, [PERSON], в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, не надано суду доказів, які б свідчили про розмір часток земельної ділянки між покійною [PERSON] та [PERSON] Беручи до уваги з'ясовані у судовому засіданні обставини справи та досліджені докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого доведення у суді, не ґрунтуються на чинному законодавстві, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, ч. 1 ст. 81, ст. 120 ЗК України, ст.ст. 15, 16, 1225 ЦК України та

Outcome: dismissed