Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Сєвєродонецької міської ради Луганської області, Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом, посилаючись на наступне. 16 вересня 2015 року помер її батько [PERSON], [INFO], останнє місце проживання якого було зареєстровано за адресою: [INFO]. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, що прийняла спадщину після смерті свого батька, оскільки її матір та дружина померлого [PERSON] померла 27 лютого 2015 року. Після смерті батька залишилось спадкове майно, яке складається з недоотриманої пенсії, яку померлий батько позивача не отримував приблизно з липня 2014 року та по час своєї смерті. 19 січня 2017 року державним нотаріусом Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори [PERSON] було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно з підстави того, що в неї відсутні докази постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а саме довідка з житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування, які мають бути оформлені відповідно до законодавства України і надані відповідними уповноваженими органами. З цих підстав позивач вимушена була звернутися до суду та просити визнати за нею, [PERSON], [INFO] право власності в порядку спадкування за законом на грошові кошти у видів недоотриманої пенсії, яка належала її батьку [PERSON], [INFO], померлому 16 вересня 2015 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнений позов з підстав, які викладені в уточненій позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області присутня не була, надала заяву про розгляд справи без її участі. Представник Сєвєродонецької міської ради Луганської області в судовому засіданні присутній не був, надав заяву про розгляд справи без його участі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги. Під час допиту за правилами допиту свідків позивач [PERSON] пояснила, що вона з 13 серпня 1982 року прописана за адресою: [ADDRESS]. Станом на день смерті її батька [PERSON], тобто 16 вересня 2015 року, вона була прописана разом з батьком, інших осіб прописано з ними не було, дружина її батька померла ще у лютому 2015 року. Вона також фактично проживала разом з батьком до 16 вересня 2015 року, інших осіб з ними фактично (без реєстрації) не проживало. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона приблизно з 2009 року постійно зареєстрована за адресою: [INFO], а з 2014 року вона зареєстрована в [INFO] в якості тимчасово переміщеної особи. Її мати [PERSON] дійсно проживала зі своїм батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS], до вересня 2015 року, коли [PERSON] помер. Інших осіб за вищевказаною адресою зареєстровано не було, ніхто інший за цією адресою не проживав станом на час смерті [PERSON]. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із копією свідоцтва про народження серії ІІ-ПА № 519451, виданого 03 квітня 1964 року Дединовским сельским ЗАГС (російською), [PERSON] (російською) народилася 05 березня 1964 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 17. Батьком записаний [PERSON] (російською), матірю [PERSON] (російською). Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії ІІІ-ЕД № 393245, виданого 06 грудня 1991 року Артемовским отделом ЗАГС г.Луганська (російською), [PERSON] 02 декабря 1991 года заключил брак с [PERSON] (російською), про що зроблено відповідний актовий запис № 898. Прізвище дружини після одруження [PERSON] (російською). Згідно із копією свідоцтва про смерть серії І-ЕД № 494237, виданого 16 листопада 2016 року Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, [PERSON] помер 16 вересня 2015 року. Згідно із копією свідоцтва про смерть серії І-ЕД № 491582, виданого 07 жовтня 2016 року Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, [PERSON] померла 27 лютого 2015 року. З довідки № 28 від 10.01.2017 року, виданої міським комунальним підприємством «ЦЕНТРОЖИЛКОМ» «Луганської народної республіки», вбачається, що [PERSON] з 13.08.1982 року проживає та зареєстрована за адресою: [INFO]. На даній житловій площі також зареєстровані: з 13.08.1982 по 16.09.2015 [PERSON] батько, з 13.08.1982 по 27.02.2015 [PERSON] мати, з 20.01.1993 по 08.11.2000 [PERSON] донька. Відповідно до довідки № 7277/07-19/1 від 12.05.2017 року, виданою УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області, сума неодоотриманої пенсії [PERSON], [INFO], за період з 01.08.2014 по 30.09.2015 складає 66435,71 грн. Згідно із копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 46472756 від 19.01.2017 року, спадкова справа [PERSON], який помер 16.09.2015 року була зареєстрована 19.01.2017 року Другою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою за № 14/2017. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеною 19.01.2017 року державним нотаріусом Другої Сєвєродонецької нотаріальної контори [PERSON], було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право на отримання пенсії, яка належала спадкодавцю, але не була ним отримана за життя, після померлого 16 вересня 2015 року її батька [PERSON], останнє місце проживання якого було зареєстровано за адресою: [INFO], за відсутності довідки постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини з житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування, які мають бути оформлені відповідно до законодавства України і надані відповідними уповноваженими органами. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно із ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно із ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв'язку з його смертю, передаються членам його сім'ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі відсутності членів сім'ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв'язку з його смертю, входить до складу спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Оцінюючи зміст та допустимість довідки № 28 від 10.01.2017 року, виданої міським комунальним підприємством «ЦЕНТРОЖИЛКОМ» «Луганської народної республіки», суд враховує, що стосовно непідконтрольних певній державі територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Отже, зміст довідки № 28 від 10.01.2017 року, виданої міським комунальним підприємством «ЦЕНТРОЖИЛКОМ» «Луганської народної республіки» береться судом до уваги та оцінюється в якості допустимого письмового доказу. Показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], які були допитані в судовому засіданні, підтверджується, що [PERSON] станом на день смерті її батька [PERSON] була зареєстрована та проживала разом з ним за адресою: [ADDRESS]. Інші родичі станом на день смерті [PERSON] з ним не проживали та зареєстровані не були. Змістом сторінки 11 паспорту громадянина України серії ЕН № 035217 [PERSON] також підтверджується факт реєстрації місця проживання позивача за вищевказаною адресою з 13.08.1982 року. На підставі вищевикладених письмових доказів та показань свідків судом встановлено, що [PERSON] станом на час своєї смерті мав право на отримання нарахованої йому пенсії у розмірі 66435,71 грн., в той час як його донька [PERSON] на день його смерті була зареєстрована та проживала разом з ним і отримала право на вказану суму пенсії в порядку спадкування. Інші родичі станом на день смерті [PERSON] з ним не проживали та зареєстровані не були. Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом права власності на грошові кошти в розмірі 66435 грн. 71 коп. у виді недоотриманої пенсії, яка належала її батьку [PERSON]. Заперечення представника УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області проти позову, на думку суду є необґрунтованими, адже позивач не пропустила строк для прийняття спадщини, прийнявши спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що цей спір виник не з вини відповідачів, будь-які протиправні дії з боку відповідачів по відношенню до позивача у спірних правовідносинах відсутні, а отже стягнення судових витрат з будь-якого із відповідачів на користь позивача буде несправедливим.

Outcome: approved