Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Військово-цивільної адміністрації м. Сєвєродонецьк Луганської області, мотивуючи вимоги тим, що житловий будинок [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності. У вищевказаному будинку на даний час окрім неї залишаються зареєстрованими також відповідачі - її син [PERSON] , невістка [PERSON] та її онук [PERSON] . У 2011 році її син [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] та сином [PERSON] переїхали на постійне проживання до іншої держави, а саме до Російської Федерації. Наявність реєстрації відповідачів у житловому будинку порушує її права та інтереси, як власника будинку, оскільки створює перешкоди у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Позивач змушена нести додаткові витрати по сплаті за комунальні послуги. Відповідачі добровільно не бажають знятися з реєстрації. У зв`язку з цим позивач звернулася з позовною заявою до суду і просить визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, до суду надали письмову заяву, в якій визнали позовні вимоги. Своїм правом на подачу відзиву не скористалися. Представник третьої особи Орган опіки та піклування Військово-цивільної адміністрації м. Сєвєродонецьк Луганської області Шарнікова І.І. в судове засідання не з`явилася, до початку розгляду справи до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій не заперечувала проти задоволення позовних вимог. У зв`язку з неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з правовою позицією Постанови Верховного суду України від 16.01.2012р. по справі №6-57цс11 за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належать [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами від 29.03.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Лопатенком В.В., в реєстрі за №1448; копією витягу з державного реєстру правочинів №3760173 від 29.03.20017р; копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Сєвєродонецького міського бюро технічної інвентаризації №14626650 від 21.05.2007р. Згідно з копією домової книги для реєстрації громадян, що проживають за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою також зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 27.01.2020 №1994, виданої Відділом адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку Сєвєродонецької міської ради Луганської області, за адресою: [ADDRESS] , станом на 27.01.2020р. зареєстровані [PERSON] (власник), [PERSON] (чоловік), [PERSON] (син), [PERSON] (син), [PERSON] (невістка), [PERSON] (син), [PERSON] (онук). Актом про встановлення факту проживання/не проживання від 29.01.2020р. було встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 2011р. фактично не проживають. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у вищевказаному житлову будинку з 2011 року, оскільки переїхали проживати до іншого місця проживання до Російської Федерації. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Крім того, відповідно до ч.1,2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. А отже, виходячи з аналізу вказаних положень законів, обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в вказаному випадку на її матір та батька. Згідно з ч.2-3 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином, неповнолітній [PERSON] , якому на момент реєстрації у спірному будинку виповнилося чотири роки, не мав права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набув право користування житлом за місцем проживання з батьками, з якими він проживав. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітній [PERSON] був зареєстрований у спірному будинку як за місцем проживання свого батька [PERSON] та матері [PERSON] . Таким чином, право користування житловим приміщенням неповнолітнім [PERSON] на момент реєстрації в спірному будинку є похідним від права його батьків. Водночас згідно з копією свідоцтва про реєстрацію місця проживання [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Маломаякської сільської ради м. Алушти Автономної Республіки Крим, [PERSON] , [INFO] , з 28.08.2018р. зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Окрім цього, суд бере до уваги висновок Органу опіки та піклування Військово-цивільної адміністрації м. Сєвєродонецьк Луганської області від 17.09.2020 №529 про доцільність позбавлення неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , права користування житлом, оскільки вважає його обґрунтованим. Отже, позовна вимога щодо визнання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню. Суд також враховує роз`яснення надані Пленумом Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985р. Зокрема, в тій частині, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Таким чином, з матеріалів справи судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , не проживають за місцем їх реєстрації понад один рік і переїхали проживати до іншого місця проживання до Російської Федерації, то, відповідно, вони втратили право користування спірним житловим будинком. Таким чином, реєстрація відповідачів у житловому будинку [ADDRESS] , який на праві приватної власності належить позивачу [PERSON] , створює перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, оскільки вона змушена сплачувати комунальні послуги за зареєстрованих відповідачів і не може отримати субсидію. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності та враховуючи, що відповідачі не проживають в спірному будинку без поважних причин понад один рік і не приймають участі в витратах по утриманню і оплаті комунальних послуг житлового приміщення, а отже втратили інтерес до вказаного житлового приміщення. При цьому суд враховує визнання позову відповідачами, яке не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно із ч.1,3 ст.141, ч.1 ст.142 ЦПК України та положеннями ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» та з урахуванням визнання відповідачами позову до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору у сумі 1261,20грн., сплаченого при поданні позову, та стягнути з відповідачів окремого з кожного на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 630,60грн., що складає загалом інші 50% судового збору, сплаченого позивачем.

Outcome: approved