Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з заявою за участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, обґрунтовуючи свої заявлені вимоги тим, що вона, [PERSON] , народилася [INFO] в м. Слов`янськ Донецької області. Була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Паспортом громадянина України серія [NUMBER] виданим 04 листопада 1999 року Ясинуватським МВ УМВС України в Донецькій області. До її вимушеного переселення і деякий час після нього, перебувала у шлюбі з [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 17 листопада 1973 року. Після смерті її чоловіка [PERSON] , Свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 20 жовтня 2016 року, їй у спадок перейшло нерухоме майно яке належало її чоловіку на праві приватної власності, а саме: - квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 листопада 2013 року № 12569356; - будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 листопада 2004 року № 2569, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 листопада 2004 року № 5630002 та Витяг з державного реєстру правочинів від 29 листопада 2004 року № 384925. Поряд з тим, вона має майно, яке належить їй на праві приватної власності, а саме: - квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності підтверджується Договором купівлі-продажу від 01 грудня 2005 року № 7322, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9452514 від 27 грудня 2005 року та Витяг з державного реєстру правочинів № 1805838 від 01 грудня 2005 року; - будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності підтверджується Витягом з державного реєстру правочинів № 9109929 від 13 жовтня 2010 року. У серпні 2014 року вона була вимушена переміститись з [ADDRESS] , до [ADDRESS] , де зараз проживає, а отже дана адреса є її фактичним місцем проживання, про що свідчить Довідка про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції № 1429001064 від 21 жовтня 2014 року. Вказана вище довідка, що видана їй, як внутрішньо переміщеній особі, була дійсна на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24 грудня 2015 року № 921-VIII, тобто станом на 13 січня 2016 року, та відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» діє безстроково. В обґрунтування заявлених вимог заявник керується нормами ст. 8, ст. 21-68 Конституції України, ст.ст. 175, 293, 294, 315, 316, 318, 319 ЦПК України, ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятої згідно з резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН від 02 грудня 2004 року, ст. 11 Європейської конвенції про імунітет держави № ETS № 74 від 16 травня 1972 року, ст. 1 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада1965 року, ст. 3 Віденської конвенції щодо дипломатичних зносин від 18 квітня 1961 року, ст.ст. 1, 2, 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року. Просить суд встановити факт, що вимушене переселення її, [PERSON] , [INFO] , у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Заявник [PERSON] до судового засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідно до Повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.225). 23 липня 2019 року надала до суду Заяву, в якій просить суд розглянути справу без її участі, заявлені вимоги задовольнити (а.с.227). Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідно до Повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.224). Про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник заінтересованої особи - Російської Федерації в Україні у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідно до Повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.226). Про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] , за участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені будь-які факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб. Відповідно до ст. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» «Відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення». Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, «Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу». Судом встановлено, що [PERSON] є громадянкою України та має Паспорт громадянина України, серія [NUMBER] виданий 04 листопада 1999 року Ясинуватським МВ УМВС України в Донецькій області, місцем реєстрації з 19 листопада 1980 року зазначено [ADDRESS] (а.с.31-32). Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 17 листопада 1973 року (а.с.33). Після смерті її чоловіка [PERSON] , Свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 20 жовтня 2016 року (а.с.34), їй у спадок перейшло нерухоме майно яке належало її чоловіку на праві приватної власності, а саме: - квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 листопада 2013 року № 12569356 (а.с.35-36); - будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 листопада 2004 року № 2569, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 листопада 2004 року № 5630002 та Витяг з державного реєстру правочинів від 29 листопада 2004 року № 384925 (а.с.37-39). Також [PERSON] має майно, яке належить їй на праві приватної власності, а саме: - квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності підтверджується Договором купівлі-продажу від 01 грудня 2005 року № 7322, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9452514 від 27 грудня 2005 року та Витяг з державного реєстру правочинів № 1805838 від 01 грудня 2005 року (а.с.40-42); - будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності підтверджується Витягом з державного реєстру правочинів № 9109929 від 13 жовтня 2010 року (а.с.43). Відповідно до Довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції № 1429001064 від 21 жовтня 2014 року [PERSON] перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб, та має фактичне місце проживання: [ADDRESS] (а.с.44-45). Таким чином суд встановив, що заявник є внутрішньо переміщеною особою, та звернувшись з цією заявою вона має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, які перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена Постановою форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. У статті 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України. У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129). У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 132). Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Враховуючи викладене, суд звернув увагу на те, що встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Донецької області, відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, можливе лише у судовому порядку. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме [PERSON] . При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника. Таким чином, суд на підставі аналізу зазначених положень закону встановив підстави для висновку про те, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав та свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до конституційних норм; право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення [PERSON] з частини окупованої Російською Федерацією території - м. Ясинувата Донецької області Україна, то суд виходить з такого: [PERSON] є громадянкою України, що встановлено в судовому засіданні, народилася в м. Слов`янськ Донецької області, та зареєстрована у м . Ясинувата Донецької області. До початку окупації в 2014 році [PERSON] , як повноправний громадянин своєї країни, мала власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Ясинувата Донецької області, а тому в серпні 2014 року, внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України, [PERSON] змушена була переїхати до м. Слов`янська Донецької області, залишивши житло у м. Ясинувата Донецької області, змінивши власний побут та спосіб життя. [PERSON] переселилася з території Донецької області задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободі, насильницької втрати громадянства, особистих прав на свободу пересування, висловлення власної думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановлення такого юридичного факту заявнику потрібно для визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Факт, який просить встановити заявник, належить до повноважень відповідних державних органів, які у нормативно-правових актах цей факт встановили, і те, що цей факт є загальновідомим, лише підтверджує те, що заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки заявник довела, що від встановлення цього юридично значимого для неї факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вона через дії Російської Федерації вимушено бере участь. Незважаючи на те, що одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на таке. По-перше, зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У частині четвертій статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі, і вчасно надіслали на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідні листи. Такий факт підтверджується, зокрема, листами Слов`янського міськрайонного суду Донецької області на адресу Посольства Російської Федерації в Україні через Міністерство закордонних справ України, якими повідомлено Російську Федерацію про відкриття провадження у справі за заявою [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, а також до листів додано копію Ухвали про відкриття провадження у справі та копію заяви [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, з додатками до неї. Російська Федерація у судових засіданнях участі не брала, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення цієї справи, не заявляла. Така ж правова позиція щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах сформульована Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в іншому судовому рішенні, постановленому за результатами перегляду цивільної справи № 363/2981/16-ц. Встановлення факту вимушеного переселення [PERSON] про встановлення якого просить заявник, має для неї юридичне значення, оскільки визначає її статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. На підставі викладеного,

Outcome: approved