Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова, третя особа головний лікар Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова [PERSON] про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 02 січня 1979 року по 28 лютого 2014 року вона працювала лікарем стоматологом-терапевтом у Комунальній 3-ій стоматологічній поліклініці м.Львова, належним чином виконуючи покладені на неї трудові обов'язки. Відповідно до наказу головного лікаря [PERSON] № 29-к/тр від 28 лютого 2014 року її було звільнено із займаної посади на підставі п.2 ст.40 КЗпП України, про що їй стало відомо лише 03 березня 2014 року в приміщенні поліклініки при видачі їй трудової книжки. Вважає, що даний наказ є незаконним та необґрунтованим з наступних підстав. Протягом більш як п'ятдесяти років вона сумлінно виконувала покладені на неї трудові обов'язки медичного працівника, тридцять п'ять років з яких, на посаді лікаря стоматолога-терапевта у Комунальній 3-ій стоматологічній поліклініці м.Львова. За цей період часу вона неодноразово була нагороджена почесними грамотами, подяками, проходила курси підвищення кваліфікації, крім того, наказами Головного управління охорони здоров'я ЛОДА, Департаменту охорони здоров'я ЛОДА неодноразово підтверджено вищу кваліфікаційну категорію лікаря стоматолога-терапевта, до неї також застосовувались заходи заохочення, про що свідчать записи у трудовій книжці. В наказі № 29-к/тр від 28 лютого 2014 року відсутнє будь-яке обґрунтування того, що рівень її кваліфікації є недостатнім або, що стан здоров'я не дозволяє їй належно виконувати свої трудові обов'язки. Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Порушуючи покладений на роботодавця цією нормою обов'язок, їй не було запропоновано переведення на іншу роботу. Крім того, на момент подачі позову до суду їй не було вручено копію наказу про звільнення, трудову книжку було видано лише 03 березня 2014 року, а не в день звільнення - 28 лютого 2014 року. Шляхом винесення відповідачем незаконного наказу їй було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у порушенні закріплених в Конституції України та КЗпП України її прав як працівника. Зневага до неї як до працівника, котра понад 35 років присвятила праці на благо територіальної громади, впливає на її авторитет серед родичів, знайомих та інших осіб. У зв'язку з даною ситуацією вона почала погано спати, у неї погіршилося самопочуття та істотно ускладнився стан здоров'я. Усі викладені обставини негативно вплинули також і на стосунки у її сім'ї, зокрема, спричинили часті сварки на нервовому ґрунті. Враховуючи вищенаведене, просить поновити її на роботі на посаді лікаря стоматолога-терапевта Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5 000 гривень завданої моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, дала пояснення аналогічні фабулі позовної заяви, просить суд позов задоволити. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та додатково пояснили, що 15 грудня 1993 року за наслідками проведеної атестації Наказом ГУОЗ ЛОДА № 570к [PERSON] присвоєно кваліфікацію лікаря стоматолога-терапевта вищої кваліфікаційної категорії. Дану кваліфікаційну категорію неодноразово було підтверджено наказами ЛОДА, ГУОЗ ЛОДА, ДОЗ ЛОДА, про що свідчать записи у трудовій книжці. Відповідно до п.3.7. Наказу Міністерства охорони здоров'я України № 359 від 19.12.1997 року «Про подальше удосконалення атестації лікарів», вища кваліфікаційна категорія присвоюється лікарям-спеціалістам, які мають стаж роботи з даної спеціальності не менше 10 років і високу теоретичну та практичну професійну підготовку згідно із програмою, володіють сучасними методами профілактики, діагностики і лікування хворих за своєю та суміжними спеціальностями. Таким чином, про достатність кваліфікації [PERSON] та відповідність її займаній посаді свідчать наступні факти: трудовий стаж позивача на посаді медичного працівника становить більш як п'ятдесят років, тридцять п'ять років з яких - на посаді лікаря стоматолога-терапевта у Комунальній 3-ій стоматологічній поліклініці м.Львова; позивачем неодноразово було підтверджено вищу кваліфікаційну категорію лікаря стоматолога-терапевта за наслідками проходження атестації; за сумлінне ставлення до своїх обов'язків та за досягнуті успіхи в роботі [PERSON] неодноразово була нагороджена подяками та грамотами. Проте, незважаючи на вищевказані обставини, позивач була звільнена у зв'язку із невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі, внаслідок недостатньої кваліфікації, що не відповідає дійсності, так як відносно [PERSON] не тільки відсутнє будь-яке рішення атестаційної комісії про невідповідність займаній посаді, але й будь-які інші факти, що свідчать про таку невідповідність чи недостатню її кваліфікацію. В оскаржуваному наказі власник або уповноважений ним орган, як на підставу його видання, покликається на протокол засідання первинної профспілкової організації працівників Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова № 25 від 28.02.2014 року, який прийнятий з грубим порушенням встановленого порядку розгляду письмового подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору із працівником. Всупереч ч.3 ст.43 КЗпП України, засідання профспілкової організації працівників було проведене без участі позивача, останню навіть не повідомляли про проведення засідання профспілкової організації, на якому розглядалося подання адміністрації про надання згоди на звільнення з ініціативи власника лікаря стоматолога-терапевта [PERSON] Таким чином, протокол засідання первинної профспілкової організації № 25 від 28.02.2014 року, на який покликається роботодавець в оскаржуваному наказі є незаконним та таким, що не може бути належним та допустимим доказом у даній справі. Звільнення позивача із займаної посади у Комунальній 3-ій стоматологічній поліклініці м.Львова стало не інакше як реакцією на колективне звернення до начальника Управління охорони здоров'я Львівської міської ради Зуба В.І. про вчинення протиправних дій з боку головного лікаря [PERSON] Це підтверджується тим, що в оскаржуваному наказі № 29-к/тр від 28 лютого 2014 року, головний лікар [PERSON], як на підставу для звільнення позивача, покликається на те, що лікар стоматолог-терапевт [PERSON] вийшла за межі своїх посадових завдань та обов'язків, так як організувала письмове звернення до начальника Управління охорони здоров'я ЛМР Зуба В.І. Крім того, під час звільнення позивача із займаної посади роботодавцем не були дотримані вимоги чинного законодавства України щодо порядку заповнення трудової книжки, так як згідно із записом під номером « 24» у трудовій книжці зроблений керівником Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова [PERSON], [PERSON] була звільнена з роботи на підставі ч.2 ст.40, ст.43 КЗпП України. При цьому, ст.43 КЗпП України передбачає, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст.40, пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. А тому, звільнити працівника на підставі ст.43 КЗпП України взагалі неможливо, так як вказана стаття не містить окремої підстави для звільнення з ініціативи роботодавця. Відповідно до абз.5 п.4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Однак, всупереч вищезазначеному трудову книжку позивачу було видано не у день звільнення 28 лютого 2014 року, а лише 03 березня 2014 року. Таким чином, враховуючи вищенаведене, просять суд позовні вимоги задоволити повністю. В судовому засіданні представник відповідача та представник третьої особи [PERSON] позовні вимоги заперечив та пояснив, що відповідно до наказу головного лікаря Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова [PERSON] № 29-к/тр від 28 лютого 2014 року, внаслідок грубого порушення вимог розділу 2, розділу 3, п.п.1, 8 розділу 4 посадової інструкції, на підставі рішення трудового колективу від 28 лютого 2014 року, протоколу № 25 засідання профкому Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова та відповідно до ч.2 ст.40, ст.43 КЗпП України, лікаря стоматолога-терапевта [PERSON] було звільнено з роботи. В діях [PERSON] було виявленою невідповідність займаній посаді та виконуваній нею роботі, внаслідок недостатньої кваліфікації, які перешкоджають продовженню даної роботи, було розірвано трудовий договір з ініціативи уповноваженого органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації. Крім того, доказами неприпустимої поведінки [PERSON] на робочому місці в період часу з 26 лютого по 28 лютого 2014 року стали скарги мешканців м.Львова про відсутність можливості отримати ними належну медичну допомогу в Комунальній 3-ій стоматологічній поліклініці м.Львова. Згідно з Актом від 28 лютого 2014 року, позивач відмовилася дати пояснення головному лікарю з приводу зриву нею лікувального процесу у Комунальній 3-ій стоматологічній поліклініці м.Львова в період часу з 26 лютого по 28 лютого 2014 року. Також Актом від 03 березня 2014 року, підтверджено, що [PERSON] відмовилася від підпису про те, що її ознайомлено з наказом про її звільнення з роботи. Наведені вище обставини, містять в собі достатньо чіткі та конкретні дані того, що [PERSON] всупереч приписам посадової інструкції та вимогам ч.2 ст.40, ст.43 КЗпП України, допустила грубі порушення трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку, що призвело до зриву нею лікувального процесу у Комунальній 3-ій стоматологічній поліклініці м.Львова у вищезазначений період часу. Враховуючи вищенаведене, просить у задоволенні позову відмовити повністю. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, подавши заяву розгляд справи у його відсутності, при цьому доручає представляти його інтереси в суді представнику [PERSON] (а.с.94). В подальшому, 10 червня 2014 року представником третьої особи [PERSON] подано письмову заяву, відповідно до якої останній зазначає, що третя особа [PERSON] висловлює бажання прийняти участь у розгляді справи та дати свої пояснення, однак в даний час він перебуває на лікарняному і просить відкласти розгляд справи. Враховуючи те, що третя особа повторно не з'явилася на виклик суду, не повідомила суд про причини своєї неявки, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про отримання повістки, крім того, не подала жодних підтверджуючих документів про перебування її на лікарняному, суд розцінює це як затягування розгляду справи, а тому, судом проведено розгляд справи у відсутності третьої особи на підставі наявних у справі доказів та відповідно до ст.169 ЦПК України. Представник відповідача Цястун Р.П. вступив в розгляд справи 10 червня 2014 року у зв'язку з тим, що відповідно до наказу в.о. головного лікаря Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова № 29-в від 02 травня 2014 року, довіреність на ім'я представника відповідача [PERSON] скасована. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав та пояснив, що відповідачем було допущено грубі порушення норм КЗпП України та процедури звільнення позивача без належних для того підстав, обставини, викладені у позовній заяві повністю відповідають дійсності. При вирішенні спору покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з Наказом головного лікаря Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова [PERSON] № 29-к/тр від 28 лютого 2014 року (а.с.31-33), лікаря стоматолога-терапевта [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п.2 ст.40, ст.43 КЗпП України за одноразове грубе порушення посадових та функціональних обов'язків п.1-3 розділу 4 посадової інструкції. Відповідно до п.2 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.5-13, 35, 36), кваліфікація позивача та відповідність займаній посаді підтверджується наступними доказами: трудовий стаж на посаді медичного працівника становить понад 50 років, 35 років з яких - на посаді лікаря стоматолога-терапевта в Комунальній 3-ій стоматологічній поліклініці м.Львова; позивачем неодноразово було підтверджено вищу кваліфікаційну категорію лікаря стоматолога-терапевта за наслідками проходження атестації, останній раз 22 березня 2013 року; за сумлінне ставлення до своїх обов'язків та за досягнуті успіхи в роботі [PERSON] неодноразово була нагороджена подяками та грамотами. Однак, в наказі від 28.02.2014 р. № 29-к/тр відсутнє будь-яке обґрунтування того, що рівень кваліфікації [PERSON] є недостатнім або, що стан її здоров'я не дозволяє їй належно виконувати трудові обов'язки, при цьому відповідачем не подано жодного доказу на підтвердження даних обставин. Відповідно до ст.1 Закону України «Про професійний розвиток працівників» від 12.01.2012 № 4312-VI, підтвердження кваліфікації працівників - це процедура визначення відповідності професійних знань, умінь і навичок працівників установленим законодавством вимогам і посадовим обов'язкам, проведення оцінки їх професійного рівня шляхом атестації. Згідно зі ст.13 Закону України «Про професійний розвиток працівників», атестаційна комісія приймає рішення про відповідність або невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі. У разі прийняття рішення про невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі, комісія може рекомендувати роботодавцеві перевести працівника за його згодою на іншу посаду чи роботу, що відповідає його професійному рівню, або направити на навчання з подальшою (не пізніше ніж через рік) повторною атестацією. Рекомендації комісії з відповідним обґрунтуванням доводяться до відома працівника у письмовій формі. У разі відмови працівника від переведення на іншу посаду чи роботу, що відповідає його кваліфікаційному рівню, або від професійного навчання за рахунок коштів роботодавця роботодавець за результатами атестації має право звільнити працівника відповідно до Кодексу законів про працю України. Судом встановлено, що 15 грудня 1993 року за наслідками проведеної атестації Наказом Головного управління охорони здоров'я ЛОДА № 570к, [PERSON] присвоєно кваліфікацію лікаря стоматолога-терапевта вищої кваліфікаційної категорії. Дану кваліфікаційну категорію неодноразово було підтверджено наказами ЛОДА, ГУОЗ ЛОДА, ДОЗ ЛОДА, про що свідчать записи у трудовій книжці під номерами: « 18» від 04.12.1998 року, « 21» від 22.10.2003 року, « 22» від 10.10.2008 року, « 23» від 22.03.2013 року (а.с.6, 12). Відповідно до п.3.7. Наказу Міністерства охорони здоров'я України № 359 від 19.12.1997 року «Про подальше удосконалення атестації лікарів», вища кваліфікаційна категорія присвоюється лікарям-спеціалістам, які мають стаж роботи з даної спеціальності не менше 10 років і високу теоретичну та практичну професійну підготовку згідно із програмою, володіють сучасними методами профілактики, діагностики і лікування хворих за своєю та суміжними спеціальностями. Проте, відповідач одноособово, за відсутності рішення атестаційної комісії, прийшов до висновку, що кваліфікація позивача є недостатньою та вона не відповідає займаній посаді. Згідно з ч.3 ст.43 КЗпП України, подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Як вбачається з Протоколу зборів трудового колективу Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова № 4 від 28 лютого 2014 року (а.с.61-61), трудовий колектив вирішив рекомендувати адміністрації звільнити збурювачів внутрішнього спокою завідувача 1-го стоматологічного відділу [PERSON], заступника головного лікаря з лікувальної роботи [PERSON] та лікаря стоматолога-терапевта [PERSON] із займаних посад. Відповідно до Подання головного лікаря [PERSON] № 83 від 28 лютого 2014 року (а.с.106), останній просить Первинну профспілкову організацію дати згоду на звільнення [PERSON] із займаної посади на підставі рішення трудового колективу. Згідно з випискою з Протоколу засідання профкому Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова № 25 від 28 лютого 2014 року (а.с.82), профком відповідно до ст.43 КЗпП України вирішив дати згоду на звільнення із займаної посади лікаря стоматолога-терапевта [PERSON] Судом встановлено, що всупереч встановленим вимогам, засідання профспілкової організації працівників було проведене без участі позивача, котру не повідомили належним чином про проведення засідання профспілкової організації працівників Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова, на якому розглядалося подання адміністрації про надання згоди на звільнення з ініціативи власника лікаря стоматолога-терапевта [PERSON] Суд не приймає до уваги Акт (а.с.111), складений завідувачем ортопедичного відділення [PERSON], медреєстратором [PERSON], інспектором з кадрів [PERSON] та медреєстратором [PERSON], оскільки такий є неналежним чином оформлений, в акті не зазначено дати, час та місце складання такого, а тому такий не може бути підтверджуючим та належним документом того, що позивач була належним чином повідомлена про засідання профспілкової організації. Крім того, позивач в судовому засіданні підтвердила той факт, що її ніхто не повідомляв про засідання профкому, незважаючи на те, що вона в цей день постійно знаходилася на робочому місці. Також суд не приймає до уваги Акт від 28 лютого 2014 року (а.с.112), оскільки в такому не зазначено час та місце його складання та не зазначено коли саме і з яких причин позивачем було залишено збори трудового колективу, оскільки, як зазначено у протоколі зборів трудового колективу, на зборах були присутніми 180 осіб. Відповідно до п.2.2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року № 58, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Під час звільнення [PERSON] із займаної посади роботодавцем не було дотримано вимог чинного законодавства України щодо порядку заповнення трудової книжки, а саме: у трудовій книжці під номером « 24» вчинений запис керівником Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова [PERSON], позивач [PERSON] була звільнена з роботи на підставі ч.2 ст.40, ст.43 КЗпП України, при цьому ст.43 КЗпП України передбачає, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до абз.5 п.4.1. Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Однак, всупереч вищезазначеному, трудову книжку позивачу було видано не у день звільнення 28 лютого 2014 року, а 03 березня 2014 року, про що не заперечив представник відповідача в судовому засіданні. Згідно з п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв'язку з нездатністю забезпечити залежну дисципліну праці у відповідній структурі. Крім того, відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у п.1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Судом встановлено, що роботодавцем не було запропоновано позивачу можливість переведення на іншу роботу, як і не подано доказів про відсутність на даний момент вакантних посад. Пунктом 1 ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Проте, незважаючи на те, що позивача було звільнено 28 лютого 2014 року, трудову книжку їй видали лише 03 березня 2014 року. Відповідно до ч.2 ст.47 КЗпП України у день звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Однак, на момент розгляду справи судом, позивачу було не вручено копії наказу про звільнення. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що в період часу з 26 лютого по 28 лютого 2014 року в поліклініці відбувся зрив лікувального процесу. Дані події почалися із несанкціонованих зборів, яких організував [PERSON] В поліклініці планувався рейдерський захват посади головного лікаря. 26 лютого 2014 року робота в поліклініці була паралізована. Невідомі люди в камуфляжі почали виводити пацієнтів з кабінетів лікарів. 28 лютого 2014 року вона разом з [PERSON] та [PERSON] склали акт про відмову [PERSON] дати пояснення з приводу зриву лікувального процесу у поліклініці (а.с.59). Разом з тим вона не може пригадати хто саме уповноважив її та інших працівників відібрати пояснення у позивача, а також не може пригадати чи відбиралися пояснення в інших лікарів, які працювали в цей час. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що 26 лютого 2014 року він знаходився на курсах підвищення кваліфікації. Точної години він не пригадує, йому передзвонили колеги з роботи і повідомили про те, що невідомі люди в камуфляжній формі захопили поліклініку. Приїхавши в поліклініку близько 14 год. 00 хв., він побачив багато невідомих йому людей, на стінах були наклеєні різні листівки. 28 лютого 2014 року він був присутнім на зборах трудового колективу, які розпочалися близько 15 год. - 16 год. На зборах були присутніми понад 100 осіб, вирішувалося питання про висловлення довіри головному лікарю та звільнення із займаних посад [PERSON], [PERSON] і [PERSON], які були організаторами захвату поліклініки. Також додатково пояснив, що 03 березня 2014 року він був присутнім разом з іншими працівниками на роботі, коли [PERSON] ознайомлювали з наказом про звільнення в її кабінеті. Згідно з показами свідка [PERSON], даними в судовому засіданні, остання пояснила, що 26 лютого 2014 року вона працювала в першу зміну. В поліклініці знаходилися люди в камуфляжній формі, які повідомили, що будуть відбуватися збори трудового колективу. На зборах з вступним словом виступив [PERSON], який повідомив про колективне звернення лікарів щодо неправомірних дій головного лікаря та доповів про ситуацію, що склалася в поліклініці. 28 лютого 2014 року близько 15 год. - 16 год. відбувалися збори трудового колективу на яких вирішили питання про висловлення довіри головному лікарю і звільнення підбурювачів внутрішнього спокою [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На її думку причиною звільнення позивача є те, що вона була одним з організаторів зриву роботи поліклініки. Підтвердити будь-які дані щодо недостатньої кваліфікації чи стану здоров'я позивача не змогла. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], яка була секретарем зборів трудового колективу, протокол зборів не оформляла, а лише поставила свій підпис під таким. Протокол був написаний [PERSON] В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що 26 лютого 2014 року близько 13 год. 00 хв. в поліклініці була напружена ситуація. Люди в камуфляжній формі заклеювали камери відео спостереження, відсували лавки та бігали по всіх кабінетах лікарів. [PERSON] повідомив, що будуть відбуватися збори трудового колективу. На зборах [PERSON] оголосив колективне звернення лікарів щодо неправомірних дій головного лікаря. 28 лютого 2014 року вона була присутня на зборах трудового колективу, де вирішувалося питання про висловлення довіри головному лікарю та звільнення осіб, в тому числі і позивача, які були причетні до зриву роботи поліклініки. Також пояснила, що вона була присутня, коли 03 березня 2014 року в кабінеті позивача оголошували наказ про її звільнення. З приводу кваліфікації та стану здоров'я позивача [PERSON] їй нічого невідомо. Судом викликалися свідки [PERSON] [PERSON] та [PERSON], однак останні на виклик суду повторно не з'явилися без поважних причин, а тому справу розглянуто без їх участі. Враховуючи усі вищенаведені обставини, також те, що відповідач без належних на те правових і законних підстав, з порушенням норм законодавства про працю та процедури звільнення виніс оскаржуваний наказ, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими та підставними, а тому позов в цій частині слід задоволити. Позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5 000 гривень до задоволення не підлягають. Оскільки, відповідно до Постанови Пленуму Верховного суд України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 року, із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, зокрема ст.23 ЦК України моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З наведеного вбачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що саме відповідачем їй було завдано моральної шкоди. Не були встановлені вказані факти і судом під час розгляду справи. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Згідно з ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в дохід держави 243,60 гривень судового збору.

Outcome: approved