Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про втрату права на користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS]. У позовній заяві зазначено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] з 2006 року. Весною 2007 року відповідач, який є племінником позивач попросив його зареєструвати у квартирі, так як бажав вступити в навчальний заклад міста або знайти роботу, однак в спірній квартирі жодного разу не проживав. В 2014 році відповідач виїхав проживати до батька в АР Крим, де проживає і по даний час. Позивач просила позов задовольнити, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не прибув і про причину своєї неявки суд не повідомив, листи по місцю фактичного проживання в АР Крим не відправляються через відмову поштового зв'язку, про що складений відповідний акт. За письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з 2006 року (а.с.5-7). Весною 2007 року відповідач, який є племінником позивача, попросив його зареєструвати у квартирі, так як бажав вступити в навчальний заклад міста або знайти роботу, однак в спірній квартирі жодного разу не проживав. В 2014 році відповідач виїхав проживати до батька в АР Крим, де проживає і по даний час. Отже судом встановлено, що відповідач взагалі не проживав у квартирі позивача з часу реєстрації - 06.06.2007 року (а.с.8-12) Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. При цьому, відповідач є родичем позивача, а не членом сімї, а тому на нього поширюється норма відсутності проживання в квартирі протягом одного року, хоча як встановлено судом він не проживає в квартирі 9 років. Ч.3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.405 ЦК України,

Outcome: approved