Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Луганської обласної державної адміністрації - обласної військово-цивільної адміністрації, Комунального підприємства «Луганська обласна «Фармація Північ» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначено, що 17.05.2019 всупереч вимогам чинного законодавства без проведення перевірки та без дотримання вимог ст. 256, 268 КпАП Управлінням захисту економіки в Луганській області Департаментом захисту економіки Національної поліції України відносно позивача [PERSON] , як генерального директора Комунального підприємства «Луганська обласна «Фармація Північ», було складено адміністративний протокол № 106 про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-5 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до розпорядження Голови Луганської обласної державної адміністрації - керівника обласної військово-цивільної адміністрації № 334-к від 11.07.2019 про відсторонення від посади [PERSON] , позивач з 12.07.2019 була фактично відсторонена від посади в період часу з 12.07.2019 по 18.10.2019. Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18.10.2019 адміністративне провадження щодо розгляду адміністративного протоколу № 106 від 17.05.2019 відносно [PERSON] було закрито відповідно до вимог п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Відповідно до вказаної постанови суду розпорядження Голови Луганської обласної державної адміністрації - керівника обласної військово-цивільної адміністрації № 334-к від 11.07.2019 про відсторонення від посади [PERSON] втратило чинність. Таким чином, позивач вважає, що згідно з п. 3 ч. 5 ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції» у разі закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, у зв`язку з відсутністю події або складу адміністративного правопорушення відстороненій від виконання службових повноважень особі відшкодовується середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов`язаного з таким відстороненням. Крім цього, позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягає в наступному. Про існування розпорядження № 334-к від 11.07.2019 вона дізналася не особисто під підпис, а лише коли вказаний документ без будь-якого попередження надійшов на електронну пошту загального користування Комунального підприємства «Луганська обласна «Фармація Північ» pharmacy_sever@ukr.net з офіційної електронної скриньки Луганської обласної державної адміністрації protokol@loga.gov.ua, та його зміст став відомий усьому трудовому колективу, який налічує приблизно 500 співробітників. Внаслідок чого ділова репутація позивача зазнала величезного приниження серед співробітників великого трудового колективу. Позаочі її почали безпідставно називати хабарницею та корупціонером. Через душевні хвилювання у позивача постійно підвищується артеріальний тиск, з`явилися головні болі, головокружіння, короткотермінові запаморочення. Через погане фізичне самопочуття, вона неодноразово зверталася за допомогою до лікаря, була змушена витрачати кошти на ліки. Також через відсторонення від посади вона була позбавлена матеріальних коштів у вигляді зарплати для існування та придбання продуктів першої необхідності. Позивач була змушена користуватись кредитними коштами банківської карти АТ КБ «Приват Банк» та просити в борг гроші у друзів і родичів, що негативно вплинуло на її стосунки з колом близьких осіб та членами родини. Через незаконне відсторонення від посади та безпідставні звинувачення у корупції було суттєво підірвано, якщо не знищено, ділову репутацію позивача як депутата Старобільської міської ради VII скликання. Це, в свою чергу, може негативно відобразитися на довірі виборців. Вказане відсторонення від посади, маючи корупційне коріння, безпідставно заплямувало її репутацію, честь та гідність, і це щоденно завдає позивачу душевних страждань. Їй були заподіяні моральні та фізичні страждання, які спричинили негативні зміни у житті та житті її родини в цілому, а саме: переживання та спогади, насторогу, тривогу, емоційні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі відсутності роботи та коштів, відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційну напругу, нервозність, дратівливість, реакції замикання в собі, побоювання щодо майбутнього стану здоров`я, переживання фізичних незручностей внаслідок його погіршення від отриманого стресу. У поданій позовній заяві позивач просить суд: - стягнути з Комунального підприємства «Луганська обласна «Фармація Північ» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 12.07.2019 по 18.10.2019 у розмірі 127 660, 35 грн.; - стягнути з Комунального підприємства «Луганська обласна «Фармація Північ» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 100 000, 00 грн. На виконання ухвали суду від 04.03.2020 представником відповідача Луганської обласної державної адміністрації - обласної військово-цивільної адміністрації Власовим М.Л. було подано відзив на позов, в якому зазначено, що позовні вимоги вони не визнають у повному обсязі на підставі наступного. Він вважає, що позивачем не наведено жодних правових підстав для пред`явлення заявлених ним вимог про відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного з відстороненням та моральної шкоди у даному випадку саме до відповідачів. Так, пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Тобто, умовами для пред`явлення та задоволення вимог про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу до роботодавця є відсторонення працівника з власної ініціативи роботодавця та відсутність законних підстав для такого відсторонення. Враховуючи той факт, що розпорядження голови від 11.07.2019 № 334-к визнано таким, що видане правомірно та у межах повноважень, не з власної ініціативи відповідача, а з ініціативи Управління захисту економіки в Луганській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України, представник відповідача вважає, що у позивача відсутні правові підстави пред`являти позовні вимоги щодо відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного із відстороненням від посади до відповідачів. Із зазначеними позовними вимогами позивач має звертатися на підставі та у порядку, визначеному ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а стягнення мають відбуватися не за рахунок коштів відповідачів, а за рахунок державного бюджету України Державним казначейством України з відповідного рахунку ДКС, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Що ж до вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000, 00 грн. представник відповідача зазначає, що після прийняття постанови Сєвєродонецьким міським судом Луганської області від 18.10.2019 у справі № 428/5852/19 позивач 21.10.2019 приступила до виконання повноважень генерального директора КП «Луганська обласна «Фармація Північ». Жодні перешкоди щодо виконання позивачем службових повноважень на вказаній посаді відповідачем не вчинялися, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що моральна шкода спричинена незаконними діями або бездіяльністю Луганської обласної державної адміністрації чи КП «Луганська обласна «Фармація Північ». Не обґрунтовано її розмір та не надано доказів на підтвердження обставин моральних або фізичних страждань чи інших негативних явищ. У зв`язку з цим позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди також є безпідставними та недоведеними. На виконання ухвали суду від 04.03.2020 представником відповідача Комунального підприємства «Луганська обласна «Фармація Північ» Вакуленком І. було подано відзив на позов, в якому зазначено, що позовні вимоги вони не визнають у повному обсязі, оскільки зазначені відповідачі не є належними відповідачами за даним позовом, бо він мав подаватися позивачем у порядку, визначеному ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а відшкодування майнової та моральної шкоди повинен здійснюватися саме за рахунок держави, а стягнення має відбуватися не за рахунок коштів відповідачів, а за рахунок державного бюджету України Державним казначейством України з відповідного рахунку, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Також, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження наявності обставин щодо заподіяння моральної шкоди, як не надано і жодних доказів протиправності діяльності відповідачів. Не доведений причинно-наслідковий зв`язок такої шкоди. Від позивача на адресу суду надійшли відповіді на відзиви, в яких позивач [PERSON] зазначила, що згідно з Законом України «Про запобігання корупції» особа, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, якщо інше не передбачено Конституцією і законами України, може бути відсторонена від виконання службових повноважень за рішенням керівника органу (установи, підприємства, організації), в якому вона працює, до закінчення розгляду справи судом. Тобто з огляду на диспозитивний характер норми внаслідок використання законодавцем у конструкції вказаної норми словосполучення «може бути відсторонена», відповідач не був зобов`язаний відсторонювати позивача від посади. Саме до повноважень Луганської обласної державної адміністрації - обласної військово-цивільної адміністрації належало вирішення питання про те, відсторонювати чи ні позивача від роботи. Таким чином, особами, відповідальними за відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного з відстороненням [PERSON] від роботи, а також за відшкодування позивачеві заподіяної цим відстороненням моральної шкоди є Луганська обласна державна адміністрація - обласна військово-цивільна адміністрація як видавець Розпорядження № 344-К від 11.07.2019 про відсторонення [PERSON] від виконання службових обов`язків та Комунальне підприємство «Луганська обласна «Фармація Північ» як роботодавець - юридична особа, з якою у позивача існують трудові правовідносини. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача Луганської обласної державної адміністрації - обласної військово-цивільної адміністрації Власов М.В. позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив суд відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні представник відповідача Комунального підприємства «Луганська обласна «Фармація Північ» Клокол В.І. позовні вимоги не визнала у повному обсязі та просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши позивача, представника позивача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією розпорядження голови обласної державної адміністрації - керівника обласної військово-цивільної адміністрації № 344-к від 11.07.2019 «Про відсторонення від посади [PERSON] », [PERSON] була відсторонена від виконання службових повноважень за посадою генерального директора Комунального підприємства «Луганська обласна «Фармація Північ» з 12 липня 2019 року до закінчення розгляду судом справи про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, на підставі протоколу про адміністративне правопорушення від 17.05.2019 № 106 Управління захисту економіки в Луганській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України. Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18.10.2019 провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-5 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Згідно з копією рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18.12.2019 по справі № 360/3646/19 у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Луганської обласної державної адміністрації - обласної військово-цивільної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження про її відсторонення від посади було відмовлено. Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем своїх трудових прав, яка вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції» передбачає таку виплату у разі закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, у зв`язку з відсутністю події або складу адміністративного правопорушення. Вказані правовідносини регулюються нормами трудового законодавства, Цивільним кодексом України та Законом України «Про запобігання корупції». Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Статтею 46 КЗпП України визначено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку. Відповідно до абз. 2, 3 ч. 5 ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції від 18.10.2019, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) особа, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, якщо інше не передбачено Конституцією і законами України, може бути відсторонена від виконання службових повноважень за рішенням керівника органу (установи, підприємства, організації), в якому вона працює, до закінчення розгляду справи судом. У разі закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, у зв`язку з відсутністю події або складу адміністративного правопорушення відстороненій від виконання службових повноважень особі відшкодовується середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов`язаного з таким відстороненням. Статтю 65 Закону України «Про запобігання корупції» було виключено на підставі Закону України № 1079-ІХ від 15.12.2020. Водночас, Законом України № 1079-ІХ від 15.12.2020 Закон України «Про запобігання корупції» було доповнено статтею 65-1. Відповідно до абз. 3, 4 ч. 5 ст. 65-1 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції станом на день ухвалення цього рішення) особа, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, якщо інше не передбачено Конституцією і законами України, може бути відсторонена від виконання службових повноважень за рішенням керівника органу, установи, підприємства, організації, де вона працює, до закінчення розгляду справи судом. У разі закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, у зв`язку з відсутністю події або складу адміністративного правопорушення відстороненій від виконання службових повноважень особі відшкодовується середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов`язаного з таким відстороненням. Судом встановлено, що в період з 12.07.2019 по 18.10.2019 позивач [PERSON] перебувала у вимушеному прогулі, оскільки була відсторонена від посади внаслідок складання щодо неї та розгляду судом протоколу про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією. Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18.10.2019 провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо позивача [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, було закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Отже, внаслідок закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення позивачу [PERSON] має бути відшкодований середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов`язаного з таким відстороненням. З аналізу наведених вище норм Закону судом вбачається, що Закон України «Про запобігання корупції» не пов`язує відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу з необхідністю встановлення незаконності відсторонення особи від виконання службових повноважень або вини роботодавця у такому відстороненні. Його відшкодування пов`язане лише з фактом закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, у зв`язку з відсутністю події або складу адміністративного правопорушення, а тому в даному випадку середній заробіток має бути обов`язково відшкодований позивачу за рахунок юридичної особи, у якій вона працює - Комунального підприємства «Луганська обласна «Фармація Північ». Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного з відстороненням позивача, який підлягає стягненню на її користь, суд вважає, що розмір середнього заробітку має обчислюватися з дня фактичного відсторонення від посади до дня закриття провадження у справі судом, тобто за період з 12.07.2019 по 18.10.2019 включно, в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Відповідно до абзацу 3 пункту 4 Порядку в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Як було встановлено в судовому засіданні протягом останніх двох календарних місяців до відсторонення [PERSON] не працювала та їй не було нараховано заробітної плати, тому при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується абзацом 3 пункту 4 Порядку. Вимушений прогул позивача за період з 12 липня 2019 року по 18 жовтня 2019 року складає 69 робочих днів та 551 людино-годин. Посадовий оклад позивача складає 36 078, 00 грн., а середньомісячна норма людино-годин на 2019 рік - 166,08 л.г. Тобто середня заробітна плата за годину вираховується шляхом поділу посадового окладу на норму людино-годин (36078,00 / 166,08 = 217,23 грн.). Середня заробітна плата за один 8-мигодинний робочий день складає 1737,84 грн. (217,23 х 8 = 1 737, 84 грн.). Отже, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути таким: 217,23 грн. (середня заробітна плата за годину) ? 551 л.г. (кількість людино-годин вимушеного прогулу) = 119 693 грн. 73 коп. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, стягненню з Комунального підприємства «Луганська обласна «Фармація Північ» на користь [PERSON] підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.07.2019 по 18.10.2019, визначений без утримання податків та інших обов`язкових платежів, у сумі 119 693 гривні 73 копійки. Щодо позиції відповідачів, що вони не є належними відповідачами у зазначеній цивільній справі, суд зазначає про таке. Згідно з твердженнями представників відповідачів цивільний позов [PERSON] повинен був подаватися у порядку, визначеному ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а відшкодування майнової та моральної шкоди повинно здійснюватися не за рахунок коштів відповідачів, а за рахунок державного бюджету України Державним казначейством України з відповідного рахунку, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Суд не погоджується з такою думкою відповідачів та вважає її помилковою, з огляду на таке. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в порядку, визначеному цим законом підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові в наслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Згідно з ч. 1 ст. 2 цього Закону право на відшкодування шкоди виникає у разі: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно з п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Отже, вказаними нормами передбачені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, зокрема й моральну, завдану особі органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратурою або судом, які характеризуються особливим способом заподіяння такої шкоди та чітко визначеними доказами її заподіяння, які у своїй сукупності і визначають можливість застосування вищенаведених норм права. Так, судом встановлено, що правовідносини між позивачем та відповідачами виникли з приводу стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме за період коли [PERSON] була відсторонена від посади та не виконувала службових повноважень, відшкодування якого передбачено Законом України «Про запобігання корупції». Водночас, позивач жодної вимоги про відшкодування будь-якої шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, не заявляла. Тобто обставини, визначені ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на думку суду, відсутні, а тому вказаний закон на спірні правовідносини не поширюється. Щодо позовних вимог [PERSON] про відшкодування завданої їй моральної шкоди у розмірі 100 000, 00 грн. суд вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Чинний Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, в нашому випадку шляхом поновлення позивачем виконання повноважень генерального директора КП «Луганська обласна «Фармація Північ», а має самостійне юридичне значення. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача, суд виходить з того, що діями відповідача КП «Луганська обласна «Фармація Північ», які полягають у відстороненні її від посади, дійсно порушено її законні трудові права, гарантовані Конституцією України, що безумовно призвело до моральних страджань позивача, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагало певний період часу від позивача додаткових зусиль для організації її життя. Таким чином, позивач була вимушена звертатись до суду та доводити протягом тривалого часу свою правоту. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача КП «Луганська обласна «Фармація Північ», суд враховує вимоги розумності і справедливості, а тому вважає, що моральна шкода завдана позивачеві може бути оцінена у 10 000,00 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 60 від 03.03.2020 у сумі 2 284, 29 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача Комунального підприємства «Луганська обласна «Фармація Північ» на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 301, 36 грн. Стягнення судових витрат з відповідача Луганської обласної державної адміністрації - обласної військово-цивільної адміністрації, на думку суду, буде несправедливим та суперечитиме тлумаченню статті 141 ЦПК України, оскільки жодної майнової або немайнової вимоги до зазначеного відповідача позивачем не пред`являлося.

Outcome: partial