Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просила надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди неповнолітньої [PERSON], [INFO], за кордон до Російської Федерації чи в іншу країну, у разі наявності туристичної путівки для відпочинку та оздоровлення, у супроводі матері, [PERSON] або у супроводі бабусі, [PERSON], без згоди та супроводу батька дитини, [PERSON], строком з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною шістнадцяти років, так як відповідача відмовляється надавати відповідний дозвіл, що перешкоджає виїзду їх дитини за кордон для навчання, а також стягнути з [PERSON] на її користь витрати понесені по сплаті судового збору. В судовому засіданні позивачка позов підтримала в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, в письмовому поясненні вважав, що позов можливо задовольнити та просив розглянути справу без його участі. Заслухавши сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками малолітньої [PERSON], [INFO], яка після припинення між сторонами по справі сімейних стосунків залишилася проживати разом з [PERSON] (а.с. 11, 16). Позивачка обґрунтовувала свій позов тим, що вона разом з малолітньою донькою, [PERSON], хоча і зареєстровані в с. Ковтунове Шосткинського району, але працює по трудовому договору в місті Жуковський Московської області Російській Федерації, і там проводить більшість часу, та в учбовий період їх з відповідачем дочка також проживає та навчається в школі міста Жуковський Московської області Російській Федерації (а.с. 19, 21-24). Зазначає, що відповідач [PERSON] раніше надав дозвіл на виїзд його дочки разом з позивачкою до Російської Федерації та Єгипту, останній період якого сплив 17 серпня 2016 року, але наданий час відмовляється у наданні такого дозволу (а.с. 15). Також мотивує свій позов неналежним виконанням відповідачем своїх батьківських обов'язків, вказуючи на те, що рішенням Шосткинського міськрайонного суду від 21.03.2013 року було вирішено стягувати на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] починаючи з 20 лютого 2013 року і до досягнення дитиною повноліття, але відповідач не сплачує аліменти на утримання їхньої дитини, хоча не надала суду жодних доказів про несплату відповідачем аліментів, та того факту, що вона взагалі зверталася до відповідної державної виконавчої служби з виконавчим листом про стягнення аліментів з відповідача. Відповідач, в свою чергу, обґрунтовував свої заперечення проти позову тим, що давши дозвіл на виїзд за кордон його доньки [PERSON] до досягнення її шістнадцяти років, остання може виїхати разом з позивачкою до Російської Федерації назавжди і у нього не буде більше можливості бачитися зі своєю донькою. Згідно з абз. 3 ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 724 від 25 серпня 2010 року «Про затвердження Правил перетину держаного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків можливий за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. В свою чергу, відповідно до ст. 142 Сімейного кодексу України, діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Суд вважає, що надання дозволу на виїзд малолітньої [PERSON] за кордон без згоди її батька [PERSON] строком до досягнення дитиною шістнадцяти років, суттєво порушує права батька, так як у нього не буде реальної можливості протягом тривалого часу бачитися зі своєю дитиною чи навіть знати де саме вона перебуває, і таким самим чином будуть порушуватися права дитини бачитися з батьком. Крім того, суд враховує і те, що позивачка не є громадянкою Російської Федерації, працює там по строковому трудовому договору та не має постійного місця проживання за кордоном, що вразі втрати її роботи чи виникнення проблем з житлом, ставить права та інтереси дитини - громадянки України, в сумнівні умови, якщо дозвіл на право виїзду за кордон буде надано на тривалий час, тим паче, що позивачка разом дитиною мають зареєстроване належним чином місце постійного проживання в Україні. Тому суд вважає, що розумним та справедливим буде надання відповідного тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон тривалістю один рік. Враховуючи викладене, необхідно позов [PERSON] задовольнити частково, а саме надавши дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди неповнолітньої [PERSON], [INFO], за кордон до Російської Федерації чи в іншу країну, у разі наявності туристичної путівки для відпочинку та оздоровлення, у супроводі матері, [PERSON] або у супроводі бабусі, [PERSON], без згоди та супроводу батька дитини, [PERSON], строком на 1 рік з моменту набрання рішенням законної сили, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial