Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] в якому просила: - розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 399 від 13.08.2021 року, залишити неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] для подальшого проживання та виховання разом з позивачем; - стягнути з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] у твердій грошовій сумі 3000 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду та до досягнення повноліття дитиною. Позовні вимоги мотивовані тим, що протягом останнього часу сімейне життя між сторонами погіршилися, почуття довіри одне до одного зникло, зникли почуття взаємної любові та поваги, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, адже кожен має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Зазначає, що сторони тривалий час не проживають разом як подружжя, спільного господарства не ведуть, подружні стосунки не підтримують, у кожного з них окремі бюджети, проживають окремо і мають свій індивідуально відокремлений простір. Відповідач не надає належної матеріальної допомоги та не бере участі у додаткових витратах. Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні, однак на даний час позивач перебуває у скрутному матеріальному становищі, що і стало підставою звернення до суду. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 5 березня 2021 року відкрито провадження у справі № 753/4197/21 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом учасників справи на 13 квітня 2021 року. У судовому засідання позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши подану позовну заяву та додані до неї матеріали, проаналізувавши надані докази, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом, сторони 13 серпня 2010 року сторони зареєстровали шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 399. Як зазначає позивач, сімейне життя між сторонами погіршилися, зникло почуття довіри, взаємної любові та поваги, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Вказує, що сторони тривалий час не проживають разом як подружжя, спільного господарства не ведуть, подружні стосунки не підтримують, у кожного з них окремі бюджети, проживають окремо і мають свій індивідуально відокремлений простір. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із ст.ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Як передбачено частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За приписом частини 2 статті 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Перешкод для розірвання шлюбу, визначених частиною 2 статті 110 Сімейного кодексу України, судом не встановлено. У судовому засіданні відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Згідно з частиною 2 статті 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (абзац 2 частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України). Як свідчать наявні в матеріалах справи докази, у шлюбі у сторін народилася дитина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження, копія якого наявна в матеріалах справи. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Частиною 3 цієї статті встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За змістом ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою ВРУ № 789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 8, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального. Морального, культурного, духовного та соціального розвитку, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків. Аналіз указаних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що праву дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини. Під час розгляду справи засіданні встановлено, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вказує позивач, відповідач не надає належної матеріальної допомоги та не бере участі у додаткових витратах. Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні, однак на даний час позивач перебуває у скрутному матеріальному становищі, що і стало підставою звернення до суду. Згідно із позовною заявою позивач просить стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. щомісяця. Частиною 3 ст. 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Враховуючи те, що відповідач не заперечував проти задоволення позову в частині стягнення аліментів у визначеному позивачем розмірі, суд дійшов висновку, що визначений позивачкою розмір аліментів є обґрунтованим, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. За приписами ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом не встановлено, що між сторонами наявний спір щодо місця проживання дитини, будь-яких доводів та обґрунтувань необхідності судовим рішенням залишати дитину для подальшого проживання та виховання разом з позивачем у позовній заяві не міститься, а тому в цій частині суд вважає необхідним відмовити.

Outcome: partial