Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», який в подальшому уточнила, в якому просить суд: - визнати недійсним договір кредиту № DNU0GА08441560 від 05.12.2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк»; - визначити суму на момент отримання кредиту в гривнях у розмірі 499950,00 гривень; - визнати недійсним договір поруки № DNU0GА08441560 від 05.12.2007 року, за яким поручителем виступає [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк»; - визнати недійсним договір іпотеки від 05.12.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4382 ; - призначити щомісячні виплати по тілу кредиту; - судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 05.12.2007 року між ЗАТ КБ ПриватБанк та позивачем було укладено кредитний договір № DNU0GА08441560 від 05.12.2007 року, за умовами якого банком було надано позивачу кредитні кошти в розмірі 99000 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 11,04 % на рік з кінцевим терміном повернення 05.12.2023 року. Також в цей день між тими ж сторонами в забезпечення виконання зобов'язань був укладений іпотечний договір № DNU0GА08441560 від 05.12.2007 року, згідно якого позивач передала в іпотеку будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Крім того, 05.12.2007 року був укладений договір поруки № DNU0GА08441560, за яким поручителем за зобов'язаннями позивача перед банком виступає [PERSON] Позивач вважає, що вказаний кредитний договір підлягає визнанню недійсним оскільки при його укладенні у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати Іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору, що є порушенням вимог Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою НБУ № 492 від 12.11.2003 р., Постанови НБУ № 200 від 30.05.2007 року «Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів НБУ». Так, позивач посилався на те, що вона отримала кошти в іноземній валюті і здійснював погашення кредитних коштів також в іноземній валюті, в той час, як їй були потрібні кошти в національній валюті, про що достеменно було відомо позивачу. Крім того, за зазначеним кредитним договором банком односторонньо та безпідставно була підвищена відсоткова ставка, що грубо порушує вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», тому як погіршило становище позивача. Також посилалася на те, що під час укладання кредитного договору, вона не могла знати про те, що значно зміниться економічне становище країни, вона залишиться без заробітку, в цих умовах нею неодноразово приймалися міри щодо реструктуризації заборгованості, вона зверталася до споживчого товариства «Об'єднані Бізнес Системи», однак банк наполегливо не йде їй на поступки. Тому просила суд визнати зазначений кредитний договір недійсним, визначити, що кредитні кошти видані в національній валюті, визначивши їй щомісячні платежі, що підлягають відрахуванню відповідачу. Також підлягають визнанню недійсними оспорюваний договір поруки та іпотеки, як застосування наслідків недійсності договору, а тому позивач просить задовольнити його позовні вимоги. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та просила суд задовольнити їх. Своєю помилкою вважає те, що вона не до кінця розуміла, що курс долара до гривні може коливатися, а обманом з боку банка є те що його працівники в порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» не роз'яснили цього. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову посилаючись на його необґрунтованість. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом по справі встановлено, що 05.12.2007 року між ЗАТ КБ ПриватБанк (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та позивачем було укладено кредитний договір № DNU0GА08441560 від 05.12.2007 року, за умовами якого банком було надано позивачу кредитні кошти в розмірі 99000 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 11,04 % на рік з кінцевим терміном повернення 05.12.2023 року. Також в цей день між тими ж сторонами в забезпечення виконання зобов'язань був укладений іпотечний договір № DNU0GА08441560 від 05.12.2007 року, згідно якого позивач передала в іпотеку будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Крім того, 05.12.2007 року був укладений договір поруки № DNU0GА08441560, за яким поручителем за зобов'язаннями позивача перед банком виступає [PERSON] Зазначені обставини сторонами в судовому засіданні не оспорювалися, дійсно договір був укладений та підписаний зазначеними сторонами, [PERSON] отримала зазначені в договорі кошти. З листопада 2008 року відсоткова ставка, відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору була збільшена з 11,04 % до 13,08 %. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Суд вважає, що спірний договір не суперечить вимогам ЦК та іншим актам цивільного законодавства, вчинений банком в межах їх повноважень та з повним пакетом необхідних дозволів (ліцензій) на його вчиненні, а отже він не підлягає визнанню недійсним. Так, посилання позивача на те, що договір суперечить вимогам ст. 192, 533 ЦК України, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою НБУ № 492 від 12.11.2003 р. суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне. Згідно ст.. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст.. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривнях. Відповідно до ст.. 35 Закону України «Про Національний банк України» гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом Однак, необхідно звернути увагу, що Конституція України не забороняє оббіг в Україні іноземної валюти, ч. 2 ст. 524 ЦК України встановлює право сторін визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті і на сьогоднішній день відсутній закон, який регулював би використання іноземної валюти за зобов'язаннями (ч. 2 ст. 524 ЦК України), а отже спірний договір не суперечить вищеназваним вимогам законодавства. Посилання позивача на те, що ані відповідач ані позивач не мали ліцензії на здійснення валютної операції, зокрема, укладення спірного кредитного договору, і це є підставою для визнання договору недійсним суд також не приймає до уваги з огляду на наступне. За вимогами ст. 235 ЦК України - удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Статтею ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено які операції мають право здійснювати банки на підставі банківської ліцензії в перелік яких ввійшли операції з валютними цінностями. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Згідно ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Як вбачається з матеріалів справи ПАТ КБ «ПриватБанк» має ліцензію НБУ № 22 від 19.03.1992 року та дозвіл № 22-2 на здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - ПАТ КБ «ПриватБанк» має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, а отже відповідач на момент укладення спірного договору мав ліцензію. Що стосується того, що позивач не мав індивідуальної ліцензії на укладення кредитного договору, то суд вважає, що згідно вищеназваного Декрету позивач не повинен був мати таку ліцензію, оскільки ч. 4 ст. 5 Декрету зобов'язує фізичну особу резидента мати індивідуальну ліцензію на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, а на сьогоднішній день відсутній Закон, який би встановлював межі терміну та суми кредиту. За вимогами ст.. 229 ЦК України - якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, посилання позивача на те, що при укладенні спірного кредитного договору має помилка з її боку, яка полягала в його нерозумінні, що курс іноземної валюти може коливатися по відношенню до гривні не можуть бути прийняті судом до уваги, а тому вимоги в цій частині є необґрунтованими. Що стосується посилання позивача на те, що банком незаконно була підвищена відсоткова ставка за кредитним договором, то суд не може погодитись із зазначеним твердженням з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні підвищення відсоткової ставки відбулося в листопаді 2008 року, після чого позивач ще виконувала взяті на себе зобов'язання до січня 2009 року, та сплачувала нараховані їй в тому числі і відсотки, розмір яких вже змінився. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач була згодна із зміною відсоткової ставки. Згідно ст. 230 ЦК України - якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини введення позивача в оману з боку відповідача у зв'язку з укладенням спірного кредитного договору в іноземній валюті, а тому в цій частині вимоги позивача є необґрунтованими. Оскільки позовні вимоги позивача про визнання недійсним договорів іпотеки та поруки, а також щодо застосування наслідків недійсності правочину являються похідними від позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору, в задоволенні яких відмовлено, то і в задоволенні похідних позовних вимог також належить відмовити. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України - судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed