Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в травні 2015 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позовній заяві зазначено, що позивачу [PERSON] належить будинок №237 по вулиці 22 січня в м. Івано-Франківську. Відповідач, яка є колишньою дружиною сина позивача, зареєстрована в квартирі з 1985 року, але, як зазначає позивач, фактично не проживає з 2005 року, у житловому приміщенні відсутні особисті речі відповідача. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 12.08.2015 року позов задоволено. Ухвалою цього ж суду від 28.09.2015 року дане рішення було скасовано і призначено справу до розгляду. Ухвалою суду від 14.03.2016 року до участі у справі залучено [PERSON] та [PERSON] (співвласників домоволодіння разом з позивачем). Позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач та її представник заперечили щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що домоволодіння №237/1 було нею та її чоловіком збудоване як житловий будинок на земельній ділянці наданій батькові відповідача. Даний житловий будинок, в якому проживає та зареєстровані відповідач з дітьми з 2002 року під №237 (237/1), знаходиться на подвірї поряд з житловим будинком №237 позивача. Частка колишнього чоловіка відповідача (сина позивача) становить 1/6 будинковолодіння №237, тому між колишнім подружжям є домовленість щодо проживання в будинку. Відповідач часто виїжджає за кордон, але періодично не менше 1 раз на рік повертається та проживає [INFO], а якщо і не проживає більше часу то з поважних причин так як працює за кордоном. Треті особи, підтримали вимоги позову, вважаючи його обґрунтованим, а також вказали на те, що домовленостей про проживання відповідача з їх сторони як власників по 1/6 частки домоволодіння, немає. Суд заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що домоволодіння за адресою с.Крихівці, вул. 22 січня, №237 Івано-Франківської міськради, яке складається з житлового будинку, літньої кухні (літера Б), сараю (літера б), сараю (літера В), вбиральні, огорожі, огорожі та колодязю належить в т.ч. на праві приватної власності [PERSON] (а.с.4-6). При цьому, як встановлено судом, дане домоволодіння було як спільна сумісна власність подружжя [PERSON] та [PERSON], згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.12.2012 року, виданого на підставі рішення Івано-Франківської міської ради від 10.06.1987р. Після смерті [PERSON], до складу спадкового майна (спадкоємцями якого були в рівних долях по 1/3 частки [PERSON], [PERSON] (син померлого та чоловік відповідача) та [PERSON] (син померлого)), входило 1/2 частки домоволодіння №237, та видано спадкоємцю [PERSON] 21.05.2013р. Свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частки спадкового майна. Отже власником 2/3 частини даного будинковолодіння є позивач, а 1/6 частини є колишній чоловік відповідача (а.с.4-6, 155-156, 194 т.1). В 1987 році був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON], а за рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.09.2011 року даний шлюб було розірвано (а.с.26,100 т.1). Відповідно до довідки №616 від 08.05.2015 року Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міськради (а.с.7 т.1) за адресою с.Крихівці, вул.. 22 Січня 237 проживає [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається з фотофіксажу будинковолодіння №237 по вул.22 січня с.Крихівці (а.с.77-78 т.1), пояснень як сторін, так і свідків, на одній території будинковолодіння знаходяться два житлові будинки, один з яких було переобладнано самочинно з господарської споруди літньої кухні під житло подружжям [PERSON] та [PERSON] (на даний час колишнім) приблизно в 2001-2002 році, а до цього подружжя проживало в житловому будинку №237, де зараз і живе позивач. Саме даний самочинно реконструйований будинок відповідач вважає приватною власністю її та колишнього чоловіка за №237/1, без належно присвоєння такої адреси у встановленому порядку. Доводи відповідача та її представника про те, що домоволодіння №237/1 було нею та її чоловіком збудоване як житловий будинок на земельній ділянці наданій батькові відповідача [PERSON], який в подальшому передав ділянку відповідачу у справі [PERSON], є надуманими та не підтвердженими належним доказом. Такий висновок суду підтверджено і довідками архівного відділу Івано-Франківської міської ради (а.с.102-106 т.1). Отже, суд прийшов до висновку на підставі зібраних доказів саме про самочинну реконструкцію господарської будівлі, що належить на праві власності разом з домоволодінням №237 трьом особам позивачу та її синам, по 2/3 та 1/6 частках відповідно, і не належить відповідачу. Також, відхиляються доводи відповідача про те, що нею отримано дозвіл на підключення даного будинку до водоканалізаційних мереж за рішенням виконкому від 24.04.2014р., в якому зазначено №237/1, що означає набуття права власності на цей будинок та номер (а.с.55-56 т.1), оскільки при наданні дозволу не встановлено належним чином право власності на нього, та таке рішення не є присвоєнням адреси, що підтверджує архівна довідка. При цьому відшкодування саме частини коштів вкладених у самочинну реконструкцію домоволодіння колишнім подружжям, як спільних коштів подружжя у розумінні СК України, при належному підтвердженні таких обставин, відповідач вправі заявляти у встановленому порядку, а її доводи в цій справі про належність їй частки в даному майні, власником якого вона не являється, є безпідставними. Отже, у судових засіданнях спростовано доводи відповідача, що даний житловий будинок №237/1, в якому вона періодично проживає та зареєстрована, та який знаходиться на одному подвірї поряд з житловим будинком №2376 її власністю, оскільки вона дійсно зареєстрована була як член сімї (сина позивача) саме в будинку №237, а не будинку №237/1. Свідки [PERSON]В.(сусід позивача), [PERSON]С.(невістка сестри позивача), [PERSON] (сусід), суду пояснили, що відповідач дійсно спочатку після одруження проживала в житловому будинку №237, приблизно в 1997 році відповідач поїхала на заробітки за кордон, діти залишились на проживанні з бабусею (позивачем). Після повернення з Італії, відповідач приблизно в 2001-2002 роках почала конфліктувати з свекрухою (позивачем) і перейшла жити з дітьми в літню кухню, в якій в подальшому спільно з чоловіком зробили опалення (провели газ), добудувала частково літню кухню, присвоївши номер будинку 237/1. Після чого, вона знову поїхала за кордон і раз в рік могла приїжджати в Україну. Близько 10-ти років тому, подружжя [PERSON] розпочало будівництво нового житлового будинку в с.Крихівці (за іншою адресою), в якому зараз і живуть повнолітні діти відповідача з 2015 року (а.с.195-96 т.1). Однак, дійсно літню кухню переобладнану під житло, відповідач не звільняє. Свідок [PERSON] (дочка відповідача і онука позивача), [PERSON] (син відповідача і онук позивача), [PERSON] (знайома відповідача), Саміляк (сестра відповідача), Саміляк (чоловік сестри відповідача) суду пояснили, що дійсно після повернення відповідача з-за кордону в 2002 році вона з дітьми перейшли жити в літню кухню, після чого добудували приміщення. В 2004 році батько свідків [PERSON] (чоловік відповідача, син позивача) поїхав за кордон. В 2015 році подружжя [PERSON] добудували новий житловий будинок в селі, але за іншою адресою. Діти є вже співвласниками даного нового будинку (батько переоформив власність на них). Мама (зі слів свідків [PERSON]) приїжджає раз на рік з-за кордону, в 2015 році зупинялась мама в дітей. В будинку №237/1 (літня кухня) з 2015 року встановлена сигналізація саме мамою (відповідачем), хоча дійсно в цьому приміщенні колишньої літньої кухні знаходиться лічильник обліку газопостачання на домоволодіння в цілому, тобто на два будинки. При цьому свідок [PERSON] підтвердила і той факт що новий будинок відповідача знаходиться на старому фундаменті літньої кухні, хоча також і зізналася, що старої літньої кухні вона не бачила. Судом також встановлено, що самочинно переобладнана літня кухня під житловий будинок, в якому жила відповідач, та житловий будинок №237, в якому живе позивач, електрофіковані під одним лічильником, який знаходиться в приміщенні будинку №237, тобто витрати електроенергії оплачуються за обидва будинки по одному показнику, доступ до якого відповідними службами є вільним. Щодо газопостачання, то два будинки також знаходяться на одному лічильнику показника витрат, але даний лічильник знаходиться в літній кухні (самочинно переобладананому житловому будинку під так званим номером 237/1) і доступ служб для перевірки щомісячно даних є неможливий через перешкоди створені відповідачем, а саме закриття даної споруди без права доступу власників даної споруди та поставлення сигналізації на нього зі сторони колишнього члена сімї. Тому, можна зробити висновок про невірний спосіб захисту наявного порушеного права позивача, а саме позивач (яка на час самовільної реконструкції була співвласником домоволодіння разом з чоловіком, що помер в 2013 році) має право вимагати усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні власною часткою (на сьогоднішній день спільна часткова власність) даного домоволодіння, в т.ч. шляхом доступу до господарської будівлі, де знаходиться спільний лічильник з метою передачі даних та оплати за використання послуг газопостачання, в т.ч. і приведення приміщення літньої кухні, у разі відсутності належних дозволів, до попереднього стану особами, які самочинно її переобладнали. Суд відхиляє доводи відповідача та її представника про те, що оскільки знищена літня кухня, хоча не встановлено судом факт знищення також її, а встановлено факт самочинної реконструкції , то право власності у позивача автоматично втрачено. Такі припущення не відповідають вимогам ЦК України які регулюють припинення права власності, в т.ч. самим власником. З аналізу всіх доказів у даній справі суд прийшов до висновку щодо позовних вимог про те, що право на користування саме на домоволодіння №237 в с.Крихівці було набуто відповідачем як членом сімї подружжя (вже колишнього). А щодо наявності підстав втрати такого права користування, слід зазначити наступне. Члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 ЦК). Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сімї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст..3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сімї власника помешкання на користування ним, чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сімї. При цьому, як слідує з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач згідно даних закордонного паспорта з 08.05.2014р по 02.08.2015 року (тобто більше одного року) перебувала за кордоном, а отже не проживала у будинку, який належить в т.ч. позивачу (а.с.69 т.1). З норми ст.. 405 ЦК України вбачається, що відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сімї права користування помешканням. Разом з тим, оціночним поняттям є поважність причин відсутності по місцю реєстрації, а тому суд погоджується з доводами відповідача, що до таких можна віднести і перебування на роботі за кордоном, що підтверджується і заявою про трудові стосунки відповідача за кордоном (а.с. 107-110 т.1). Тому на підставі ч.1,2 ст.405 ЦК України за сукупністю всіх отриманих та оцінених доказів, суд вважає що в задоволенні позову слід відмовити. При цьому, дослідженню підлягають не тільки обставини відсутності понад 1 рік члена сімї, в т.ч. колишнього, а й поважність причин такої відсутності. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, під прізвищем відповідача були внесені періодично і оплату деяких комунальних послуг за будинок №237/1 (а.с.61-66), однак внесення саме нею безпосередньо даних коштів судом не встановлено, разом з тим з пояснень як свідків дітей відповідача, так і третьої особи [PERSON], кошти на комунальні послуги часто передавав з-за кордону дітям та матері - чоловік відповідача, а також і бабуся (позивач) надавала такі кошти онукам для оплати, та і сама відповідач з-за кордону також пересилала дітям кошти, а тому утримання домоволодіння в цілому (в т.ч. все по єдиному лічильнику) несли всі співвласники та користувачі, в якій частці кожен встановити не представляється можливим. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не є обґрунтованими та не підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 405 ЦК України,

Outcome: dismissed