Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позову вказувала, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 липня 2014 року, було стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на її користь по 683 449,71 грн. боргу з кожного та по 1073 грн. судового збору. 26 березня 2014 року Подільським районним судом м. Києва було видано два виконавчі листи про стягнення з [PERSON] на користь позивача грошових коштів в розмірі 683 449,17 грн. та 1 073,00 грн., за якими 01 квітня 2014 року Подільським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавчі провадження № 42734051 та № 42734215 та надано строк до 7 квітня 2014 року для добровільного виконання судового рішення, однак у добровільному порядку рішення виконане відповідачкою не було. Згідно з банківських виписок ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», на банківський рахунок позивача протягом 2015 -2016 року було зараховано грошові кошти в різних сумах на погашення основного боргу, проте повністю не виконав. Посилаючись на те, що за рішенням суду у відповідача виникло грошове зобов'язання щодо сплати коштів позивачці, однак [PERSON] виконання такого зобов'язання прострочив, що має наслідком застосування відповідальності за невиконання грошового зобов'язання відповідно до ст. 625 ЦК України, просила задовольнити позов та стягнути з [PERSON] на свою користь 561 695, 53 грн., а саме: 519 597, 11 грн. збитки від індексу інфляції, 42 098,42 - 3% річних. В судовому засідання позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач в призначене судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 липня 2014 року, було стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на її користь по 683 449,71 грн. боргу з кожного та по 1073 грн. судового збору. 26 березня 2014 року Подільським районним судом м. Києва було видано два виконавчі листи про стягнення з [PERSON] на користь позивача грошових коштів в розмірі 683 449,17 грн. та 1 073,00 грн., за якими 01 квітня 2014 року Подільським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавчі провадження № 42734051 та № 42734215 та надано строк до 7 квітня 2014 року для добровільного виконання судового рішення, однак у добровільному порядку рішення виконане відповідачкою не було. Так, відповідно до виписки з рахунку, відкритому позивачем в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», від [PERSON] на погашення боргу надійшли наступні платежі: 28.05.2015 року - 8 984,71 грн. в якості часткового погашення боргу в розмірі 683449,71 грн., 20.10.2015 року в сумі 13 636,36 грн. на погашення боргу в розмірі 683449,71 грн.; 18.12.2015 року - 4545,50 грн. на повне погашення боргу у розмірі 683 449,71 грн., 18.12.2015 року - 4545,50 грн. на повне погашення боргу у розмірі 683 449,71 грн.; 21.01.2016 року - 90 910 грн. на погашення боргу в розмірі 683 449,71 грн.; 11.02.2016 року - 90 910,00 грн. на погашення боргу в розмірі 683 449,71 грн.; 14.04.2016 року - 496 918, 64 грн. на погашення боргу в розмірі 683 449,71 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказувала на те, що відповідач не виконав свої грошові зобов'язання, чим допустив прострочення виконання грошового зобов'язання. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За правилом ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобовязання щодо повернення коштів в межах спадкового майна, що підтверджено рішенням Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2013 р, тому повинен сплатити позивачці три проценти річних від простроченої за період з 27.02.2014 року 14.04.2016 року в розмірі 42 024,43 грн. і вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо заявлених вимог про стягнення інфляційних збитків, суд приходить до наступних висновків. Положення ст. 625 ЦК України регулюють зобов'язальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає, тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. З матеріалів справи вбачається, і встановлено рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08.11.2013 року, позивачкою були передані грошові кошти в доларах США. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу-інфляції. З вказаних підставі позовні вимоги в частині стягнення інфляційних збитків задоволенню не підлягають. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 640 грн.

Outcome: partial