Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON], третя особа Комунарський районний відділ у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. На підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.08.2008 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.08.1991 року, реєстраційного посвідчення від 05.09.1991 року та згідно технічного паспорту на житловий будинок позивачу на праві власності належить житловий будинок №41 по вулиці Калініна у місті Запоріжжі. 07.04.2011 року позивачем було надано дозвіл на проживання в належному позивачу будинку [PERSON] терміном на два роки, а саме до 07.04.2013 року, про що складено відповідно довідку №91, яка завірена підписами відповідачами, позивачем, та підписом голови квартального комітету. Відповідач, без відома позивача, зареєстрував своє місце проживання в органах державної імміграційної служби в належному позивачу будинку №41 по вулиці Калініна у місті Запоріжжя. Вказана реєстрація відповідача чинить позивачу перешкоди в користуванні будинком. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: м. Запоріжжя, вул. Калініна, буд. 41. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, була повідомлена своєчасно та належним чином про дату і час судового засідання, причини неявки суду не повідомила. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та міс це був повідомлений своєчасно та належним чином, але надав до суду заяву в якій просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Судом вживалися заходи щодо встановлення місця перебування відповідача та належного його повідомлення про час і місце розгляду справи. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4\~ст. 169 ЦПК України\~суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Третя особа Комунарський районний відділ у місті Запорізькій УДМС України в Запорізькій області в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила, але надіслала до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій вказала, що проти позову не заперечує. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З 07.04.2011 року [PERSON] проживав за адресою: [INFO], що підтверджується довідкою № 91 від 07.04.2011 року виданою квартальним комітетом, в якій зазначено, що [PERSON] дозволила [PERSON] тимчасово проживати у вищевказаному будинку. Відповідно до витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно № 19839302 від 11.08.2008 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.08.1991 року, реєстраційного посвідчення від 05.09.1991 року та згідно технічного паспорту на житловий будинок, [PERSON] є власником 1/3 частини будинка № 41 по вулиці Калініна у місті Запоріжжі. Згідно зі ст. ст. 30, 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з нормами ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до ч. 1\~ст. 405 ЦК України\~члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні його права користування чи розпорядження своїм майном. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved