Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою, обґрунтовуючи її тим, що вона є власницею будинку [ADDRESS] , в якому крім неї зареєстрований та проживає її син [PERSON] . Відповідач [PERSON] вживає алкогольні напої, після чого вчиняє дебоші та сварки. Позивачка неодноразово викликала поліцію з цього приводу. Відповідач жодним чином не приймає участі в утриманні будинку, оплаті комунальних послуг, чим завдає значних матеріальних збитків. Проживання разом з відповідачем є нестерпним. Відповідач прохання позивачки переїхати жити в інше житло, відхилив і продовжує своє знущання над нею. Тому вона змушена звернутися з позовом до суду про виселення відповідача, який порушує її право на спокійне життя, завдає їй моральних страждань та матеріальних збитків. З наведених підстав позивачка просила суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням та виселити його. Ухвалою суду від 11 серпня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 17-18). Ухвалою суду від 10 вересня 2020 року по справі постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 30-31). В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві та не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач повідомлявся про дати, час та місце розгляду справи шляхом спрямування за місцем реєстрації судових повісток, а також шляхом розміщення виклику у судове засідання на офіційному веб-сайті Судової влади України. Оскільки позивачка та її представник не заперечували проти заочного розгляду справи, а відповідач належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши доводи позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12 ЦПК України). За змістом частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 лютого 2010 року серії [NUMBER] (а.с.10). З копії довідки про склад сім`ї № 568 від 23 липня 2020 року вбачається, що до складу сім`ї [PERSON] , проживаючої за адресою: [ADDRESS] , входять: - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за вказаною вище адресою з 25 вересня 1981року; - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за вказаною вище адресою з 06 березня 1988 року; - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за вказаною вище адресою з 21 листопада 2007 року (а.с. 12). З характеристики, виданої сільським головою виконкому Широківської сільської ради Скадовського району Херсонської області від 11 березня 2020 року вбачається, що за час проживання на території села Широке гр. [PERSON] зарекомендував себе з негативної сторони, зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, ніде не працює, проживає за рахунок батьків (а.с. 11). З копії повідомлення начальника Скадовського відділення поліції Новокаховського відділу поліції ГУНП в Херсонській області від 11 лютого 2020 року вбачається, що на звернення [PERSON] за фактом вчинення домашнього насильства з боку її сина [PERSON] , зареєстровано в ІТС ІПНП № 599 від 10 лютого 2020 року та Скадовським відділенням Новокаховського ВП ГУНП в Херсонській області проведено перевірку. В ході перевірки гр. [PERSON] поставлено на профілактичний облік до Скадовського ВП Новокаховського ВП ГУНП як сімейного дебошира відносно нього складено адміністративний протокол за частиною 2 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (вчинення насильства в сім`ї або невиконання захисного припису повторно протягом року) (а.с. 9). З копії висновку за результатами розгляду повідомлення гр. [PERSON] від 28 грудня 2019 року вбачається, що 26 грудня 2019 року до чергової частини Скадовського відділення поліції Новокаховського відділу поліції ГУНП в Херсонській області надійшло повідомлення від гр. [PERSON] , про те, що її син [PERSON] вчинив домашнє насильство. Під час перевірки фактів викладених у заяві гр. [PERSON] , встановлено, що 26 грудня 2019 року о 21:00 годині, за місцем спільного мешкання: [ADDRESS] , син - [PERSON] , вчинив домашнє насильство, висловлюючись нецензурною лайкою в адресу заявниці. При опитуванні гр. [PERSON] , останній факт вчинення домашнього насилля, не заперечив. В ході роботи відносно гр. [PERSON] , складено адміністративний протокол за частиною 1 статті 173-2 КУпАП та проведено профілактичну бесіду, про недопустимість вчинення правопорушення (а.с. 13). Як вбачається з копій постанов Скадовського районного суду Херсонської області від 10.03.2020, 20.05.2020, 25.05.2020, 16.06.2020, 16.07.2020, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладені відповідні стягнення. Із постанов вбачається, що вказані правопорушення полягали у вчиненні [PERSON] , за місцем свого проживання, а саме: [ADDRESS] , відносно своєї матері [PERSON] , домашнього насильства, тобто умисних діях психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою, погрозах фізичною розправою (а.с. 14, 36-40). Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з частинами 1 та 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (частина 1 статті 383 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені Житловим кодексом України (далі - ЖК України) підстави для позбавлення права на житло. Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. В частині 4 статті 156 ЖК України зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Частина 1 статті 64 ЖК України передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до частини 1 статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже, особи, які були вселені до спірного житла, як члени сім`ї співвласника такого житла, згідно статті 157 ЖК України можуть бути виселені лише з підстав передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Приймаючи до уваги той факт, що відповідач [PERSON] є членом сім`ї власника будинку, тобто сином [PERSON] , систематично порушує правила співжиття, суд вважає, що позовні вимоги в частині його виселення зі спірного житла, підлягають задоволенню. З огляду вищенаведеного позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved