Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області з позовною заявою про виділ частки у натурі із майна, що є спільною сумісною власністю. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 12 грудня 2003 року і зареєстрованого у реєстрі за № 1480, було придбано магазин-салон № 1 літ. А-2, цегляний, нежилою площею 429,10 кв.м. та такі будівлі - котельня літ «а-1», ганок літ. «а», ганок літ. «а2», гаражі літ. «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «Ж», «З», прохідна автостоянки літ. «И», огорожа № 1-2, що знаходяться за адресою: вулиця Леніна № 1, смт Солоницівка, Дергачівський район, Харківська область. 17.03.2016 ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 07 вересня 2002 року по 24 квітня 2004 року - до моменту укладання і реєстрації шлюбу. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 25.10.2016 визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на магазин - салон № 1 літ. А-1, з котельнею літ А-1, гаражі літ. «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «Ж», «З», прохідна автостоянка літ. «И», огорожа № 1-4, загальною площею 429,10 кв.м., що набуте ними під час проживання однією сімєю без укладання шлюбу. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.01.2017 магазин - салон №1 загальною площею 429,1 кв.м., що розташований за адресою: вулиця Сумський шлях, будинок 1, смт Солоницівка, Дергачівський район, Харківська область, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], розмір частки складає 1. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не зявились. Представник позивача надала до суду заяву в якій просила розглядати справу у їх відсутність, позов [PERSON] задовольнити та винести заочне рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив,але через канцелярію Дергачівського районного суду Харківської області надав заяву про визнання позовних вимог. Представник третьої особи ПАТ Банк «Меркурій» в судове засідання не зявився, але надав суду заперечення відповідно до якого проти позову заперечував, вважаючи його не обґрунтованим. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. \~ \~ \~ \~Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 12.12.2003 і зареєстрованого у реєстрі за № 1480, [PERSON] було придбано магазин-салон № 1 літ. А-2, цегляний, нежилою площею 429,10 кв.м. та такі будівлі - котельня літ «а-1», ганок літ. «а», ганок літ. «а2», гаражі літ. «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «Ж», «З», прохідна автостоянки літ. «И», огорожа № 1-2, що знаходяться за адресою: вул. Леніна, 1, смт Солоницівка, Дергачівський район, Харківська область. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17.03.2016 встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 07.09.2002 по 24.04.2014 - до моменту укладання і реєстрації шлюбу. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 25.10.2016 визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на магазин - салон № 1 літ. А-1, з котельнею літ а-1, гаражі літ. «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «Ж», «З», прохідна - автостоянка літ. «И», огорожа № 1-4, загальною площею 429,10 кв.м., що набуте ними під час проживання однією сімєю без укладання шлюбу. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.01.2017 магазин - салон №1 загальною площею 429,1 кв.м., що розташований за адресою: вулиця Сумський шлях, будинок 1, смт Солоницівка, Дергачівський район, Харківська область, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], розмір частки складає 1. Відповідно до\~вимог ст.ст.\~60,\~70\~СК України,\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається,\~що кожна\~річ,\~набута за\~час шлюбу,\~крім речей\~індивідуального користування,\~є об'єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя.\~У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК ( 435-15 ), оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Згідно п.22 Постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК (2947-14)та ст.372 ЦК(435-15). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно п.24 Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно п.25 Постанови у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч. З ст. 370 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ч. З ст. 364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в своїй ухвалі від 15.05.2017 року у справі № 718/585/16-ц зазначає, що «перебування майна в іпотеці або дослідження обставин укладання цього договору не впливає на правильність прийнятих рішень, оскільки поділу підлягає майно подружжя, яке також знаходиться у третіх осіб, а гарантії іпотеко держателя щодо спірного майна визначені ч. 2 ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до якого особа, до якої перейшло право на предмет іпотеки, набуває статуса іпотекодавця має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі на тих умовах, що існували до набуття ним права на предмет іпотеки». Законом України «Про іпотеку» не передбачено, що майно, яке передано в іпотеку є неподільною річчю». Таким чином, позивач є іпотекодавцем поряд з іншим співвласником майна своїм чоловіком [PERSON], та виділ належної їй частки в натурі не вплине на її статус іпотекодавця та не змінить статусу майна, яке є предметом іпотечного договору № 16-03-86 від 31.03.2010 року. За таких обставин, з урахуванням доказів, наданих по справі, а також спірних правовідносин між сторонами, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та визнання за кожним з подружжя право власності по 1/2 частин на магазин-салон № 1 літ. А-2, з котельнею, гаражі (літ. Б, В, Г, Д, Е, Ж, 3), прохідна - автостоянка (літ.И), огорожа (1-4), загальною площею 429,10 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Сумський шлях, буд. 1, смт Солоніцівка, Дергачівський район, Харківська область, оскільки вважається спільною сумісною власністю подружжя. Задовольняючи позовні вимоги, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача понесені позивачем судові витрати в розмірі 2560 гривень 00 копійок. \~ \~ \~ \~На підставі ст.ст. 60, 70 СК України,

Outcome: approved