Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - виконавчий комітет Тернопільської міської ради в особі Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про надання згоди на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 2009 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 серпня 2013 року. [INFO] у даному шлюбі народився син - [PERSON] , який на даний час проживає з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . З моменту розлучення і по сьогоднішній день, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, з дитиною не спілкується, участі у житті сина не бере. Усі витрати по утриманню сина покладено на позивачку [PERSON] . Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток. На даний час [PERSON] навчається у початковій школі в Республіці Польща, є учнем 4А класу Початкової школи Салезіанського товариства ім. Святого Домініка Савіо в Коніні (вул. Спулдзєльцув, ЗО, м.Конін, Великопольське воєводство, Польща. До вказаної школи [PERSON] прийнято у вересні 2020 року. Згідно навчальної програми, навчання сина у цьому закладі завершиться у 2025 році. Позивачкою було направлено письмове звернення до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон у її супроводі. Виїзд дитини за кордон спрямований, зокрема, на реалізацію права на освіту, передбаченого ст. 53 Конституції України. Але, не зважаючи на це, відповідач [PERSON] , безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. Позивачка вважає, що така позиція батька малолітнього сина [PERSON] шкодить його інтересам та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості, право на освіту та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. З огляду на зазначене, позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд за кордон [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу батька - [PERSON] в Республіку Польща та інші країни Шенгенської угоди в період з 01 вересня по 30 червня кожного календарного року до досягнення дитиною повноліття; надати їй дозвіл на вчинення необхідних дій щодо виготовлення та одержання відповідних документів (в тому числі, але не виключно - візових) для виїзду за кордон [PERSON] , [INFO] без згоди його батька [PERSON] Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - виконавчий комітет Тернопільської міської ради в особі Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про надання згоди на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача, адвокат Притула О. Б. в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву, у якій просила розгляд справи здійснювати без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, відзиву не подав. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчого комітету Тернопільської міської ради в особі Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської радине з`явився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, що не перешкоджає суду вирішувати спір по суті. У зв`язку з неявкою учасників справи, з підстав передбачених ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини справи. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 серпня 2013 року у справі № 607/13265/13-ц розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24 жовтня 2009 року у відділі РАЦС Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 1852. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 31 серпня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції [PERSON] народився [INFO] , батьки: [PERSON] , [PERSON] . Як слідує з довідки № 101, виданої Великобірківською селищною радою Тернопільського р-ну Тернопільської обл. 02 лютого 2021 року, відповідно до власноручно написаної заяви та акту опитування сусідів від 02 лютого 2021 року [PERSON] , [INFO] , проживає та перебуває на реєстраційному обліку за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею, протягом останніх семи років, проживає без реєстрації, її малолітній син [PERSON] , 2010 року народження. [PERSON] перебуває на реєстраційному обліку за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідок про відвідування школи, про результати навчання від 04 січня 2021 року, витягу з класного журналу - 4А, виданих початковою школою Салезіанського товариства ім. Святого Домініка Савіо, перекладених з польської мови на українську мову перекладачем Поцілуйко О. , [PERSON] у 2020/2021 навчальному році є учнем 4А класу Початкової школи Салезіанського товариства ім. Святого Домініка Савіо в Коніні , прийнято до школи 01 вересня 2020 року. Вищезгаданий учень згідно з програмою закінчить навчання у 2025 році. 17 лютого 2021 року [PERSON] надіслала [PERSON] лист, у якому просила надати дозвіл на виготовлення проїзних документів на виїзд дитини за кордон із уточненням списку країн на період навчання у школі (навчальний рік з 01 вересня по 30 червня кожного навчального року) у її супроводі, який був відправлений згідно експрес-накладної № 59000646995802 від 17 лютого 2021 року. За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Вказаний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 643/1090/17. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду (ст. 313 ЦК України). Змістом ст.ст. 1, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (п.п.3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Згідно статті 7 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», пунктів 16, 18 «Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» самостійний виїзд за кордон дітей, які не досягли вісімнадцятирічного віку, здійснюється за нотаріально засвідченою згодою батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Так, [PERSON] просить надати їй дозвіл на виїзд за кордон сина [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу батька - [PERSON] в Республіку Польща та інші країни Шенгенської угоди в період з 01 вересня по 30 червня кожного календарного року до досягнення дитиною повноліття. При цьому, на обґрунтування свої вимог надала підтвердження того, що дитина сторін по справі влаштована до навчального закладу, а саме довідку про відвідування школи від 04 січня 2021 року, видану початковою школою Салезіанського товариства ім. Святого Домініка Савіо. Вказаний вище документ складений польською мовою та перекладений на українську мову перекладачем Поцілуйко О. , підпис якого посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Козар М. М. Достовірність поданих письмових доказів судом під сумнів не ставиться, з урахуванням наступного. Згідно ч. 8 ст. 95 ЦПК України іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 13 Закону «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Україна є учасником договору з Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, який ратифіковано постановою ВР від 04.02.1994, що скасовує вимогу додаткового засвідчення чи легалізації офіційних документів. Вказаний Договір гарантує правовий захист громадян Договірних сторін, регулює порядок надання допомоги та порядок зносин між органами юстиції. В силу ст. 15 цього Договору документи, які підготував або засвідчив відповідний орган однієї з Договірних Сторін, скріплені гербовою печаткою і підписом уповноваженої особи, мають силу документа на території іншої Договірної Сторони без потреби будь-якого іншого засвідчення. Це стосується також копій і перекладів документів, які засвідчені відповідним органом. Документи, які на території однієї з Договірних Сторін визнаються офіційними, вважаються такими ж на території іншої Договірної Сторони. Частиною 2 ст. 5 цього Договору передбачено випадок, що якщо стосовно положень цього Договору вимагається додати до документів, що пересилаються, їх переклад на мову іншої Договірної Сторони, ті переклади мають бути здійснені офіційним перекладачем, підпис якого має бути офіційно посвідчений, або присяжним перекладачем однієї з Договірних Сторін. Статтею 79 Закону «Про нотаріат» передбачено право нотаріуса засвідчити вірність перекладу документа з однієї мови на іншу, якщо він знає відповідні мови, або якщо нотаріус не знає відповідних мов, переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус. Разом з цим Цивільним процесуальним кодексом України передбачена обов`язкова вимога саме нотаріального посвідчення перекладу тільки документів усиновлювачів, які є громадянами інших держав, з якими є відповідні договори. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак, оскільки стороною відповідача не спростовано вірності перекладу документів, наданих позивачем, будь-яких клопотань з цього приводу сторони не заявляли, то відповідні документи, складені польською мовою, з урахуванням їх перекладу, суд вважає такими, що є допустимими та достовірними доказами. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до Республіки Польща на навчання із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Такий виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті навчання, не пов`язаний з визначенням місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 507/306/17 (провадження № 61-34090св18). Отож, врахувавши мету поїздки (навчання), суд вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітнього сина сторін [PERSON] з матір`ю за межі України до Польської Республіки без дозволу (згоди) батька дитини із зазначенням певного періоду, з 01 вересня 2021 по 30 червня 2022 року, з терміном перебування (однієї поїздки) - не більше 30 днів, з визначенням місця його перебування - Республіка Польща, м. Конін, відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки сприятиме його розвитку. Визначаючи термін перебування дитини суд виходив з того, що при матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що позивачка має у Республіці Польща постійне житло, роботу, є достатньо матеріально забезпеченою особою, тобто інформація про те, що [PERSON] створено всі необхідні умови для того, щоб малолітня дитина сторін могла безперервно перебувати у визначеному місці протягом навчального року. Відповідно до частини другої статті 10 Конвенції дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. 3 цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відтак, враховуючи можливість будь-якої особи залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну та факт того, що Україна та Республіка Польща є сусідніми країнами, то за наявності на те реального бажання на побачення з дітьми, відповідні зустрічі батька з дитиною можливо проводити і за умови поїздок дитини сторін по справі разом з їх матір`ю до Республіки Польща. Щодо вимог про надання дозволу без згоди батька дитини [PERSON] , на вчинення необхідних дій щодо виготовлення та одержання відповідних документів (в тому числі, але не виключно - візових) для виїзду за кордон [PERSON] суд роз`яснює наступне. Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Особа, яка досягла шістнадцяти років, відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а до досягнення шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до частини другої пункту 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 року №1001, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. У разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Отже, чинним законодавством не передбачено надання згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька на отримання та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я дитини. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №463/6859/18. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає до стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: partial