Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], Комарістого Олекасандра Ігоровича про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивачу на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідачі є колишніми власниками квартири та до теперішнього часу залишилися зареєстрованими в належній позивачу квартирі. В добровільному порядку відповідачі з реєстраційного обліку не знялися, оскільки були вимушені у терміновому порядку виїхати до [PERSON] Федерації, у звязку з чим позивач звернулася з даним позовом до суду. Учасники справи, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не зявилися. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Причини неявки відповідачів суду не відомі. У звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В силу ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. При цьому відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири серії НМО № 983426, посвідченого 31.05.2017 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 1356. Згідно копії паспорта громадянки України серії ЕН №277397, виданого 12.11.2003 року Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], з 20.06.2003 року зареєстрована за адресою: [INFO]. У відповідності до копії домової книги для реєстрації громадян, які мешкають у квартирі [ADDRESS], за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Згідно акту фактичного не проживання від 12.01.2018 року, виданого КП «Житлосервіс «Світанок»», при перевірці фактичного не проживання [PERSON], зареєстрованої за адресою: [INFO] встановлено, що остання за вищевказаною адресою фактично не проживає з 2000 року по теперішній час. Відповідно до копії паспорту громадянина [PERSON] Федерації серії 45 11 544762, виданого 17.01.2012 року відділом УФМС Росії по м. Москва по району Пєрово, [PERSON], [INFO] з 16.11.1999 року зареєстрована за адресою: [INFO]. У відповідності до копії паспорту громадянина [PERSON] Федерації серії 45 10 416021, виданого 08.10.2009 року відділенням по району Пєрово ВУФМС Росії по м. Москва, [PERSON], [INFO] з 16.02.2004 року зареєстрований за адресою: [INFO]. Враховуючи, що відповідачі є колишніми власниками квартири за адресою: [ADDRESS] та згідно п. 4.6 договору купівлі-продажу квартири від 31.05.2017 року, відповідачі зобов'язувалися знятися з реєстраційного обліку до 01.07.2017 року, суд доходить висновку про обгрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 128 від 16.03.2018 року про сплату судового збору в сумі 705,00 грн. Приймаючи до уваги вимоги ст. 141 ЦПК України та положення Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір в сумі 705,00 грн, а саме, по 352,50 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved