Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], в якому просила розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 26.12.2003 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №319; неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]., залишити на проживання з нею. Позов мотивовано тим, що подружнє життя в них з Відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя, а також Позивач зазначила, що Відповідач не піклується про добробут сім'ї, матеріальної допомоги не надає, вихованням дітей не займається, про створенням нормальних сімейних стосунків не піклується. Така поведінка Відповідача стала причиною того, що стосунки між сторонами погіршилися, зникло взаєморозуміння та взаємна повага. На примирення з Відповідачем Позивач категорично не згодна, в зв'язку з чим просить шлюб розірвати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася та подала заяву до суду, за змістом якої позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити, а справу розглянути у її відсутності. Не заперечувала щодо розгляду справи в заочному судовому засіданні ( а.с. 17). Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими конвертами з кореспонденцією суду, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому порядку місця проживання Відповідача та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання». Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, зважаючи на заяву Позивача, в якій вона не заперечувала проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, Судом встановлено наступне. Згідно до свідоцтва про одруження [NUMBER] від 10.11.2005 року сторони зареєстрували шлюб 26.12.2003 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №319 ( а.с. 3). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції у Тернопільській області від 07.09.2004р.) та [PERSON], [INFO]. (Свідоцтво про народження [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції від 26.12.2013 р.). Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. В ході розгляду справи Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, примирення між подружжям та збереження сім'ї не можливе та це буде суперечити інтересам та волі обох сторін. При зазначених обставинах Суд дійшов висновку, що сім'я розпалася остаточно і шлюб існує формально. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей». В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, заяв від сторін про надання терміну судом на примирення не поступало, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, Суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, Суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. В позовній заяві Позивач просила про залишення неповнолітніх дітей на проживати після розірвання шлюбу з нею, від Відповідача не поступало заперечення щодо задоволення заявленої вимоги, а тому неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]., слід залишити на проживання з матір'ю [PERSON]. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч.3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved