Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

[PERSON] звернулася в травні 2015 року в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділу спільного майна подружжя, зобовязання повернення викраденого майна. В позові зазначено, що 02.09.2003 року між сторонами був укладений шлюб. Під час шлюбу народилися діти: син [PERSON] та дочка [PERSON]. Однак відносини між подружжям значно погіршилися, відповідач створює конфлікти, вживає алкоголь, виражається при дітях нецензурно, через що життя спільне неможливе, тому позивач бажає розірвати шлюб. Під час шлюбу подружжя набуло у власність: двохкімнатну квартиру [ADDRESS] вартістю 31000 доларів США, ТЗ та ряд рухомих речей, а загальна вартість всього майна становить 460 784грн. Позивач просила відступити від рівності часток на квартиру через те, що відповідач не підтримує матеріально ні її, ні дітей. 15.10.2015р., 20.01.2016р., 16.05.2016р. позивач збільшувала та зменшувала позовні вимоги та остаточно просила: розірвати шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 02.09.2003р. відділом РАГСу Івано-Франківського МУЮ про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис №1309; залишити на проживання з матірю [PERSON] малолітніх дітей [PERSON], 01.10.2003р.н. та [PERSON], [INFO]; в порядку поділу спільного майна подружжя поділити квартиру [ADDRESS] визнавши за [PERSON] 75% частки та [PERSON] 25% частки даної квартири; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на вантажно-пасажирський автомобіль ГАЗ, 2003 р.в., д.н.з.[NUMBER] вартістю 43267грн. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 21633.5грн., що становить 1/2 частку його вартості; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на банківський вклад згідно Договору банківського вкладу №754645/2014 від 28.02.2014р. на суму 2000грн. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1000грн., що становить 1/2 частку; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на банківський вклад згідно Договору банківського вкладу №2630/108/310701 від 06.05.2014р. на суму 502 долари США та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 6235.91грн., що становить 1/2 частку вкладу; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на холодильник Snaige, телевізор S-14N7A Silver, морозильну камеру Snaige F-245, газову плиту Bosch; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на блендер ручний 500ВТ Saturn ST-FP9084, мотокосу HITACHI CG27EAS, бензопилу HITACHI CS33EB, електричну ланцюгову пилу FORTE FES24-40, садовий електроподрібнювач, кутову шліф машину DeWalt D28134, електропобутовий сушильний апарат Ezidri, електросоковижималку «Журавінка», плитку індукційну Valore, плитку індукційну Orion-18C, тепловентилятор керамічний, електромясорубку Zelmer, пускозарядний пристрій Etalon CD-40R, тюнер цифрового ТВ SRT8500. Ухвалою суду від 08.08.2016р. залучено до участі у справі третю особу яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Позивач та її представник підтримали заявлені позовом вимоги із збільшеннями та уточненнями. Відповідач та його представник частково заперечили проти заявлених вимог щодо поділу майна, щодо розірвання шлюбу та залишення дітей на проживання з матірю не заперечили про задоволення таких вимог. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.09.2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб зареєстрований відділом РАГСу Івано-Франківського МУЮ про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис №1309 (а.с.95). Під час шлюбу в подружжя народилися діти: [PERSON], 01.10.2003р.н. та [PERSON], [INFO] (а.с.7-8). Однак як стверджувала позивач відносини між подружжям значно погіршилися, відповідач створює конфлікти, вживає алкоголь, виражається при дітях нецензурно, через що життя спільне неможливе, тому позивач бажає розірвати шлюб. Відповідач та його представник не заперечили щодо розірвання шлюбу, однак не визнали названі підстави позивачем. Згідно з ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. В ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України зазначено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України). Відповідно до розяснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. В судовому засіданні сторони підтвердили неможливість їх примирення через фактичне небажання продовжувати сімейні відносини. Щодо дітей позивач підтримала вимоги щодо залишення проживання дітей з нею, відповідач не заперечив щодо такої вимоги. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, миритися вони не бажають, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. З огляду на викладене та з урахуванням положень ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку, що позов в частині вимоги: розірвати шлюб укладений між [PERSON] та до [PERSON], зареєстрований 02.09.2003р. відділом РАГСу івано-Франківського МУЮ про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис №1309; залишити на проживання з матірю [PERSON] малолітніх дітей [PERSON], 01.10.2003р.н. та [PERSON], [INFO], слід задовольнити. Під час шлюбу подружжя набуло у власність: двохкімнатну квартиру [ADDRESS], заг.площею 41.7м.кв., житловою 28.8 м.кв., вартістю 156 550 грн., що еквівалентно сумі в 31000 доларів США, відповідно до укладеного [PERSON] договору купівлі-продажу від 26.10.2005 року (а.с.111-113), ТЗ та ряд рухомих речей, а загальна вартість всього майна як стверджувала позивач, становить 460 784грн. Щодо цього слід зазначити наступне. Обґрунтовуючи вимоги про поділ нерухомого майна квартири, позивач просила відступити від рівності часток на квартиру через те, що відповідач не підтримує матеріально ні її, ні дітей. Так в підтвердження цього, нею надано рішення Івано-Франківського міського суду від 27.08.2015р. про стягнення аліментів на утримання дітей та дружини (а.с.56-58), згідно якого з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей по 600грн. на кожного щомісячно з 07.05.2015р., та на утримання дружини 1000грн. щомісячно з 07.05 по 22.06.2015р., а також надано суду довідку ВДВС від 08.02.2016р. про неотримання стягувачем аліментів на дітей за період з травня 2015 року по 31.01.2016р. (а.с.75). В судовому засіданні позивач вказала про часткове погашення заборгованості відповідачем під час розгляду даної справи, але є ще залишення боргу по аліментах за її твердженням близько за 10 місяців. Окрім того, донька сторін потребує постійного лікування, так як перебуває на диспансерному обліку (а.с.55). Судом встановлено, що шлюбний договір між сторонами укладено не було, а тому договірних відносин по майну між ними немає. У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як вказує ст.68 цього ж кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Ця ж норма розяснюється і п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК та ст. 372 ЦК. Згідно п.23 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Позивач вважає недостатнім розмір аліментів на дітей та звертає увагу суду на необхідність постійного лікування доньки, однак щодо розміру аліментів та необхідності додаткових витрат на одну дитину, то такі обставини були враховані іншим судом при розгляді справи про стягнення аліментів, а щодо додаткових витрат, то позивач вправі також була звертатися до суду і таке право залишається і в майбутньому щодо стягнення таких, у разі їх підтвердження, з відповідача. На переконання суду, ці обставини не є особливими що мають істотне значення для справи, як зазначено в ст..70 СК України, при цьому, що частково заборгованість по аліментах погашалася батьком дітей (відповідачем по справі) і під час розгляду даної справи судом. Зважаючи на досліджені докази надані позивачем в обґрунтування відступлення від рівності часток на квартиру, суд не вбачає таких підстав для відступлення, а тому вважає за доцільним визначити рівні частки на квартиру [ADDRESS], заг.площею 41.7м.кв., житловою 28.8 м.кв., визнавши за [PERSON] 1/2 частки та [PERSON] 1/2 частки даної квартири. При цьому, судом також враховано і те, що дана квартира перебуває в іпотеці, згідно договору іпотеки від 26.10.2005р. за №Д-644, укладеного між АКБ «Форум» та [PERSON] в забезпечення зобовязань за кредитним договором №76/05/14-Nm від 26.10.2005р. (а.с.101), і за рішенням Івано-Франківського міського суду та виданого виконавчого листа за №344/8203/2015 стягнуто з [PERSON] заборгованість - 8784.82 доларів США та штрафних санкцій на суму 3611.14грн. (а.с.102-103). Однак, предметом спору даної справи не є стягнення при поділі майна боргових зобовязань одного з подружжя (зустрічний позов щодо цього не заявлявся), а тому відповідач має право заявити такі вимоги щодо врахування боргових зобовязань подружжя перед банком, з врахуванням поділу даної квартири. Щодо вимоги про визнання за [PERSON] право власності на вантажно-пасажирський автомобіль ГАЗ, 2003 р.в., д.н.з.[NUMBER] вартістю 43267грн. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 21633.5грн. що становить 1/2 частку його вартості, то такі вимоги слід частково задовольнити, та зазначити таке. Відповідно до Акту приймання-передачі автомобіля від 15.09.2004р., ТЗ - моделі ГАЗ 2705-АС-6-242-Рейстайлинг, ДПП «Автоінвестстрой» передало [PERSON] даний автомобіль, вартістю 43267грн. (а.с.50). Позивач зазначила, що даним автомобілем користується відповідач, дана річ є неподільною, а тому слід визнати повністю право власності за [PERSON], компенсувавши їй половину вартості даного автомобіля. Натомість відповідач та його представник суду пояснили, що даний ТЗ є на сьогоднішній день дуже зношеним та не придатним до експлуатації, його вартість з врахуванням марки автомобіля та строку використання (більше 12 років) є значно меншою, а не тією, що зазначає позивач станом на 2004 рік, хоче жодна із сторін будь-яких доказів вартості ТЗ на час поділу майна суду не надала, окрім того є річчю неподільною, компенсацію відповідач не вніс на депозитний рахунок що може слугувати визнання права на даний автомобіль за подружжям в рівних частках. Так, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Отже, поєднання двох обставин таких як згода подружжя та внесення коштів є нерозривними в сукупності. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (п. 25 вищезгаданої постанови). Установивши, що на обєкт рухомого майна автомобіля марки ГАЗ 2705-АС-6-242-Рейстайлинг набуто право власності на підставі цивільно-правової угоди, незалежно від того, на імя кого з подружжя він був придбаний, суд приходить до висновку, що даний транспортний засіб є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, і тому слід визначити частки на це майно за позовом [PERSON], однак в рівних частках по 1/2 частці кожному, залишивши майно у їх спільній частковій власності. Окрім транспортного засобу, позивач просила із уточненими вимогами: в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на банківський вклад згідно Договору банківського вкладу №754645/2014 від 28.02.2014р. укладеного з ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» на суму 2000грн. (а.с.54-54зв.) та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1000грн., що становить 1/2 частку, а також в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на банківський вклад згідно Договору банківського вкладу №2630/108/310701 від 06.05.2014р. укладеного з КБ «Фінансова ініціатива» на суму 502 долари США (а.с.51-52) та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 6235.91грн. (станом на 20.01.2016р. курс НБУ 24.8 грн. за 1 долар), що становить 1/2 частку вкладу. В своїх поясненнях позивач зазначила, що вклад по обидвох договорах, відповідач отримав у банку не зазначивши коли такий факт відбувся, а тому їй слід повернути шляхом стягнення з нього половини вартості таких вкладів. Однак, відповідач усно підтвердив те, що жоден із двох вкладів він ще не отримав, один з вкладів є кошти його матері, а тому уразі якщо суд прийде до висновку про наявність підстав щодо визнання таких вкладів спільним майном подружжя, то необхідно визнавати тільки частку на даний вклад за позивачем, що призведе до повернення таких коштів їй при отриманні вкладів. Суд неодноразово розяснював сторонам право заявляти клопотання, так як збирання доказів для підтвердження чи спростування тих чи інших обставин справи покладається на сторін, проте сторони не заявляли клопотань про витребування з банку даних отримання чи неотримання вкладів відповідачем, а позивач не надала доказів факту такого отримання, про що заперечував відповідач, тому суд прийшов до висновку про не доведення позивачем факту отримання коштів по вкладах, тому підстав для стягнення з відповідача отриманих коштів, відсутні. Щодо позовних вимог, а саме в порядку поділу спільного майна подружжя визнання за [PERSON] право власності на холодильник Snaige, телевізор S-14N7A Silver, морозильну камеру Snaige F-245, газову плиту Bosch, та визнання за [PERSON] право власності на блендер ручний 500ВТ Saturn ST-FP9084, мотокосу HITACHI CG27EAS, бензопилу HITACHI CS33EB, електричну ланцюгову пилу FORTE FES24-40, садовий електроподрібнювач, кутову шліф машину DeWalt D28134, електропобутовий сушильний апарат Ezidri, електросоковижималку «Журавінка», плитку індукційну Valore, плитку індукційну Orion-18C, тепловентилятор керамічний, електромясорубку Zelmer, пускозарядний пристрій Etalon CD-40R, тюнер цифрового ТВ SRT8500, то суд зазначає те, що сторонами не надано жодного підтвердження придбання таких речей під час спільного проживання подружжя, як і вартості таких речей з метою рівного розподілу часток. Відповідач такі вимоги про спільну власність подружжя на ці вказані рухомі речі заперечив. Доводи позивача та її представника про те, що факт наявності даної побутової техніки у подружжя підтверджується висновком дільничого інспектора Івано-Франківського МВ УМВС від 05.05.2015р., висновок від 19.05.2015р. та заявами поданими [PERSON] до надання цих висновків (а.с.12-15), то такі доводи не є доказом набуття таких рухомих речей саме подружжям для їх поділу, як і не є доказом вартості речей для рівного їх розподілу між сторонами. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Зважаючи на вищевказане, суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог позивача. На підставі ст..88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З врахуванням задоволення позовних вимог в частині, з відповідача слід стягнути половину витрат по сплаті позивачем судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ст. 190, 368, 369, 392 ЦК України, ст.20, 60, 61, 63, 68-72, 104, 110-112 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial