Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Роменської міської ради Сумської області від 24.01.2001 року в частині передачі у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] частини земельної ділянки за адресою: м. Ромни, 1-й пров. Прокопенка, 24; визнати недійним державний акт на право приватної власності на землю від 08.02.2001 року, виданий на підставі вищевказаного рішення. Позов мотивований передачею Роменською міською радою Сумської області земельної ділянки за адресою: м. Ромни, 1-й пров. Прокопенка, 24 у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] з порушенням земельного законодавства України, чим порушено права позивача як землекористувача даної земельної ділянки. Ухвалою суду від 04.12.2017 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору залучено [PERSON] та [PERSON] (а.с. 197) В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявилася, в заяві до суду просила про розгляд справи у її відсутності, при винесення рішення покладається на розсуд суду. Представник третіх осіб [PERSON] та [PERSON] [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що рішення Роменської міської ради прийнятне у відповідності до вимог законодавства. Суд, заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 12.11.1983 року Роменською державною нотаріальною конторою є власницею Ѕ частини житлового будинку в м. Ромни по 1-му пров. Прокопенка, 24 (а.с. 25, 26). Співвласниками зазначеного житлового будинку по ј частині кожен за життя були [PERSON], який 06.09.2004 року помер, та [PERSON], яка померла 23.06.2014 року, на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих Роменською держнотконторою 17.10.1949 року та 01.02.1979 року. Після їх смерті шляхом прийняття спадщини співвласниками частини житлового будинку по ј частці кожен стали [PERSON] та [PERSON] відповідно (а.с. 96, 112). З абрису земельної ділянки (а.с. 29) [PERSON] дізналася, що частина земельної ділянки, яка перебувала у спільному користуванні була передана [PERSON], проте з позивачем як із спільним землекористувачем це питання не було узгоджене. На звернення [PERSON] був складений акт засідання комісії по розгляду земельних спорів від 22.01.2015 року за № 1, під час якого розглядалося питання про те, що в матеріалах землевпорядної документації, в акті встановлення та узгодження меж стоїть підпис [PERSON], але остання заявила, що не підписувала цього акту, тому і звернулася до комісії про скасування державного акту. За результатами розгляду заяви [PERSON] було рекомендовано звернутися до суду з відповідним позовом (а.с. 31). Відповідно до ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження. Статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. За п. 5 рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Згідно витягу з рішення виконкому Роменської міської Ради народних депутатів від 30.12.1993 року № 360 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» [PERSON] та [PERSON] передані у приватну власність земельні ділянки, що були раніше надані громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель /присадибна ділянка/ площею 266 км. м. кожному (а.с. 85). Рішенням виконкому Роменської міської ради Сумської області від 24.01.2001 року № 18 внесено зміни до зазначеного вище рішення у звязку з уточненням площ при обмірі земельних ділянок для виготовлення державних актів на право приватної власності громадянам, читаючи в такій редакції: [PERSON] та [PERSON] надати у спільну сумісну власність по 1 пров. Прокопенка, 24, площею 535 кв. м. (а.с. 86). З акту встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі в м. Ромни по 1 пров. Прокопенка, 24 вбачається, що вказаний акт [PERSON] не підписувала (а.с. 87). На підставі вищезазначених рішень Роменської міської ради від 30.12.1993 року та 24.01.2001 року [PERSON] та [PERSON] Роменською міською радою був виданий державний акт на право приватної власності на землю, відповідно до якого зазначені громадяни отримали у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,0535 га для будівництва і обслуговування жилого будинку за адресою: м. Ромни, 1 пров. Прокопенка, 24. Даний акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 650 (а.с. 103). Після смерті 23.06.2014 року [PERSON] її майно, в тому числі і Ѕ частку у праві власності на вищевказану земельну ділянку успадкував [PERSON], а після смерті 06.09.2004 року [PERSON] його дружина [PERSON] (а.с. 96, 113). Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції на 1990 рік) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Згідно зі п. 3 ст. 10 Земельного кодексу УРСР (в редакції на 1990 рік) до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить вилучення (викуп) земель відповідно до статті 31 цього Кодексу. Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу (ч. 6 ст. 17 ЗКУ 1990 р. ). Відповідно до положень ст. 31 цього ж Кодексу вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям проводиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих рад народних депутатів. Відповідно до частини першої статті 90 ЗК УРСР 1970 року , який діяв на момент набуття [PERSON] права власності на частину жилого будинку, при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Пункт 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до відведення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Згідно із пунктом 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Відповідно до частини першої статті 29 Земельного кодексу України 1990 року та частин третьої, четвертої статті 142 Земельного кодексу України 2001 року припинення права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача проводиться за його заявою на підставі рішення відповідної ради. Примусове припинення права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки могло відбуватись у судовому порядку, передбаченому частиною четвертою статті 29, частиною шостою статті 31 Земельного кодексу УРСР 1990 року та статті 143, частини десятої статті 149 Земельного кодексу України 2001 року. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України за у справі за № 1275цс15. Проте, як встановлено судом, вилучення (викуп) земельної ділянки у [PERSON] при передачі частини земельної ділянки у власність [PERSON] та [PERSON] не проводилось. Згідно із ч. 1 ст. 23 ЗК України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до п. 2.3 Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 року державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, повязаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав в судовому порядку. Зазначена правова позиція щодо можливості визнання недійсними державних актів про право власності на земельну ділянку підтримана Верховним Судом України при розгляді справ у зв'язку із неоднаковим застосуванням одних і тих же норм матеріального права у подібних правовідносинах в постановах від 22.10.2012 року у справі №3-34гс12, від 22.05.2013 року у справі № 6-33цс-13 та від 03.07.2013 року у справі №6-62цс 13. Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав та визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Таким чином, земельна ділянка була передана рішенням Роменської міської ради [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність без законних на те підстав та без дотримання процедури передачі землі. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved