Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому ставить вимоги про визнання недійсними з моменту укладення додаткової угоди № 2 від 06.06.2016 року до кредитного договору № MKV0GL0000000002 від 13.06.2008 року, підписаної між [PERSON] та ПАТ КБ «Привтабанк» наступних пунктів угоди: п.п. 1.1., п.1.2., п. 1.5., п. 1.6., 1.7, п. 4. Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.06.2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було підписано додаткову угоду № 2 до кредитного договору № MKV0GL0000000002 від 13.06.2008 року, якою визначено ряд умов. Позивач вважає, що при підписанні даного договору відповідач не надав позивачу інформацію про наслідки укладення даної угоди, в тому числі щодо ціни такої угоди, також приховав інформацію, що є важливою. [PERSON] вважає, що спірна додаткова угода до кредитного договору не відповідає вимогам законодавства, оскільки під час його укладення позивач не мав реальної змоги надати дійсну оцінку його положенням та наслідкам укладення. Так позивач ставить вимогу про визнання недійсними пунктів оспорюваного кредитного договору з тих підстав, що в п. 1.1. була вказана заборгованість за договором на дату укладення у розмірі 92 997, 84 дол. США, що на дамку позивача не відповідав дійсності; в п. 1.2. після зміни валюти кредитування з долара на гривю було вказано заборгованість у розмірі 2 325 138, 70 грн., що також на думку позивача не відповідав дійсності; в п. 1.5. вказано, що позичальник повинен сплачувати банку відсотки в розмірі 18% річних і тому на думку позивача банк не надав його всю інформацію про сукупну варість кредиту на виконання № 461 від 06.08.2009 р, № 168 від 10.05.2007. та ЗУ «Про захист прав споживачів»; в п. 1.6. позичальник зобов`язується здійснювати погашення кредиту у строки, що вказані в графіку погашення кредиту, який на думку позивача не відповідає реальній відсотковій ставці; в п. 1.7 визначено сплату неустойки в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом та 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, що на думку позивача є формою введення в оману; в п. 4 термін позовної давності встановлено сторонами тривалістю 50 років, відтак позивач вважає умову недійсною, оскільки вчинена особаю під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 12.03.2018 року відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач по справі скористався своїм правом на подання відзиву на позов у визначений судом строк, в якому просить відмовити в задоволенні позову. Свою правову позицію обґрунтовує тим, що позивачем не надано жодного доказу, жодних документів, які б спростовували встановлений кредитним договором розмір заборгованості, визначений у п. 1.1. додаткової угоди, також стороною позивача не доведено, яким чином загальновстановлений курс валют, яким у 1.2. договору змінено валюту кредитування порушив права споживача, вважають недоведеним твердження позивача стосовно того, що при підписанні даного договору відповідач не надав позивачу інформацію про наслідки укладення даної угоди, в тому числі щодо ціни такої угоди. Також вказує, що твердження позивача про те, що графік погашення не відповідає реальній відсотковій ставці є надуманим та безпідставним, оскільки відсоткова кредитна ставка та реальна процентна ставка є різними економічними категоріями і неграмотно їх порівнювати, адже в будь-якому випадку за будь-яким кредитним договором реальна процентна ставка, як сумарне значення всіх витрат у відсотковому вираженні завжди буде більшою від процентної ставки за користування отриманими в кредит коштами.Відтак, сторона відповідача вважає, що спірний кредитний договір є підписаним сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявив додаткових вимог щодо його умов, тривалий час виконував умови вказаного договору в порядку, обумовленому сторонами, що свідчить про правомірність договору. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позову та просив його задовольнити з підстав, викладених у його змісті. Представник відповідача заяв про відкладення до суду не подав. З огляду на те, що даний позов розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, є малозначним, відповідач по справі, будучи належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи заяви про відкладення не подав, суд вважає за можливе розглянути спір на підставі наданих письмових доказів без участі відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, судом встановлено наступні обставини. 06.06.2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» ( правонаступником якого виступає АТ КБ «Приватбанк» ) та [PERSON] було підписано додаткову угоду № 2 до кредитного договору № MKV0GL0000000002 від 13.06.2008 року, якою визначено відповідні умови. Вказаний договір підписано позивачем [PERSON] . У березні 2018 року позивач звернулася до суду з даним позовом, оскільки не погоджується з окремими пунктами укладеної додаткової угоди, а саме п.п. 1.1., п.1.2., п. 1.5., п. 1.6., 1.7, п. 4. Зі змісту оскаржуваної угоди ( а .с 7) вбачається, що п.1.1. сторони узгодили, що заборгованість за договором на дату укладення становить 92 997, 84 дол. США. Оскаржуваним п. 1.2. сторони змінили валюту кредиту за Договором з долара США на гривню та визначено заборгованість Позичальника в гривневому еквіваленті в розмірі 2 325 138, 70 грн. П.1.5 вказаної угоди сторони узгодили, що за користування Кредитом Позичальник зобов`язаний сплачувати Банку відсотки в розмірі 18% річних у строк, зазначений у Графіку погашення кредиту. П.1.6 погоджено, що Позичальник зобов`язується здійснювати погашення Кредиту в строки, зазначені у графіку погашення кредиту ( Додаток № 1 до цієї ДОдатквої Угоди), що викладається в новій редакції та є невідємною частиною цієї Додткової угоди. П. 1.7 сторонами погоджено сплата неустойок Позичальником у випадку порушення ним строків по сплаті відсотків за користування кредитом. П. 4 сторонами узгоджено терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за Договором тривалістю 50 років. Позивач вважає, що при підписанні даного договору відповідач не надав позивачу інформацію про наслідки укладення даної угоди, в тому числі щодо ціни такої угоди, також приховав інформацію, що є важливою, також позивач не погоджується із розміром встановленої на дату підписання угоди розміру кредитною заборгованості, вважає, що графік погашення кредиту не відповідає реальній відсотковій ставці та вважає , що визначений строк позовної давності тривалістю 50 років є такою умовою, що здійснена під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах. Вказана обставина слугувала підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Відповідно до змісту частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу в момент вчинення правочину. Виходячи з наданих сторонами письмових доказів суд встановив, що оспорювана Додаткова Угода № 2 та Додаток № 1 до Додаткової угоди № 2 підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Жодних доказів того, що [PERSON] на момент укладення договору заявляла додаткові вимоги щодо умов оспорюваного договору позивачем не надано. Матеріалами справи підтверджується, що після укладення спірного договору позивач певний час виконувала умови договору. Суд, при вивченні оскаржуваного договору встановив, що зміст договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, у тому числі й щодо розміру кредиту, процентної ставки, визначені конкретні суми, які позивач мав сплачувати щомісячно. Надавши оцінку доводам позивача щодо неправильності зазначеної в оскаржуваному пункті 1.1. заборгованості за договором на дату укладення у розмірі 92 997, 84 дол. США, та неправильності після зміни валюти кредитування з долара на гривню вказаної заборгованості у розмірі 2 325 138, 70 грн., вказаної в оскаржуваному п. 1.2., суд приходить до переконання, що позивачем всупереч вимог ст. 81 ЦПК України не доведено, що розрахунок боргу є невірним, оскільки не додано ані висновку експерта чи спеціаліста з цього питання, ані будь-якого іншого доказу, що підтверджував би невірність розрахунків. Суд акцентує увагу на тому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, натомість позивач обмежився тільки твердженням про невірність визначеної в угоді суми кредитної заборгованості, без надання будь-якого належного доказу на підтвердження такої обставини. Вивчивши доводи сторони позивача, що опорюваним П. 4 було порушено права позивача, суд вважає за необхідне зазначити, що сплив позовної давності не припиняє існування прав, проте позбавляє судового захисту такого права. Зміна строку позовної давності(збільшення) у порядку, визначеному ст. 259 ЦК України, тобто за домовленістю сторін, не змінює прав та обов`язків сторін за договором, а лише збільшує строк звернення за захистом порушеного права,тому збільшення позовної давності за згодою сторін не може призвести до дисбалансу прав та обов`язків сторін за договором. Така правова позиція, зокрема, викладена у Постанову Верховного суду від 29.04.2020 року у справі № 569/10066/15-ц. Також суд не погоджується з доводами сторони позивача, що графік погашення не відповідає реальній відсотковій ставці і є надуманим та безпідставним з тих підстав, що відсоткова кредитна ставка та реальна процентна ставка є різними економічними категоріями і в будь-якому випадку за будь-яким кредитним договором реальна процентна ставка, як сумарне значення всіх витрат у відсотковому вираженні завжди буде більшою від процентної ставки за користування отриманими в кредит коштами. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У контексті вказаної практики суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім та проходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити у звязку з необгрунтованістю позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed