Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу реєстрації, про визнання за нею права користування жилим приміщенням квартирою на вул.Сластіона, 4/4 у м.Львові та зобов'язання органу реєстрації зареєструвати її у цій квартирі. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що вказана квартира на праві спільної сумісної власності належить відповідачам[PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], в тому числі її синові [PERSON], а також неповнолітньому синові [PERSON]. Вона вселилася в це житло у 1989 році, постійно проживає і приймає участь в його утриманні. За таких обставин вона звернулась із заявою в Залізничний РВ ГУ ДМС України у Львівській області про реєстрацію її у даній квартирі, проте отримала відмову, з мотивів того, що співвласники квартири [PERSON] і [PERSON] не дають згоди на її реєстрацію. Вважає, що набула право користування квартирою, як член сімї співвласника такої, на підставі ч.1 ст.156 ЖК УРСР, ч.1 ст.405 ЦК України. Зазначила також, що вона знялась з реєстрації в с.Нагірці Жовківського району Львівської області і повинна бути зареєстрована за місцем постійного проживання з дітьми, в тому числі неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Не погодившись з зазначеним позовом, відповідач [PERSON] подала зустрічну позовну заяву, в якій просить виселити [PERSON] з квартири на вул.Сластіона, 4/4 у м.Львові без надання іншого жилого приміщення. В обгрунтування зустрічного позову посилаються на те, що [PERSON] вселилася в спірну квартиру без її згоди, з 2005 року постійно провокує сварки та скандали, вчиняє бійки. 2005 році притягалася до кримінальної відповідальності, що підтверджується постановою Залізничного районного суду м.Львова від 11.07.2005 року у справі № 1-147/2005. Також неодноразово наносила тілесні ушкодження їй і третій особі [PERSON], що підтверджується висновками експерта. [PERSON] має власне житло в с.Нагірці Жовківського району Львівської області, де і була зареєстрована до цього часу, у спірній квартирі не зареєстрована, договір найму з нею не укладався, займає житлове приміщення самоправно, без достатніх правових підстав. Вона неодноразово вимагала у [PERSON] звільнити квартиру, оскільки така необхідна для проживання її сімї, проте ніякого результату це не дало. В судовому засіданні позивач [PERSON] і її представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого,який просять задовольнити, а проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечили, зазначивши, що такий є безпідставним і не ґрунтується на законі. При цьому доповнили, що неповнолітній син позивача [PERSON], враховуючи рішення Апеляційного суду Львівської області від 19.11.2015 року, не є співвласником спірної квартири, проте в такій зареєстрований, а його батько [PERSON] помер 23.06.2010 року, тому [PERSON] повинна проживати разом з неповнолітнім сином. Крім цього, згідно довідки Зіболківської сільської ради Яворівського району Львівської області № 929 від 17.08.2015 року житловий будинок в с.Нагірці на вул.Зеленій, 14, що належить [PERSON], знаходиться в аварійному стані і непридатний для життя. Відповідач [PERSON], її представник - [PERSON] та відповідач [PERSON] проти позову [PERSON] заперечили, посилаючись на його безпідставність, а зустрічний позов підтримали і просять такий задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні первісний позов визнав, зазначивши, що наведені його мамою [PERSON] обставини відповідають дійсності, а проти зустрічного позову [PERSON] заперечив, зазначивши, що такий є необгрунтованим. Представник Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки і піклування, [PERSON] первісний позов підтримала, вказуючи на те, що матеріалаами справи підтверджується підставність заявлених [PERSON] вимог, а проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечила, посилаючись на його безпідставність. Відповідачі [PERSON] та Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган реєстрації, які були належним чином повідомленими про час, день та місце розгляду справи, що підтверджується відповідними рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, в судове засідання не зявилися, заяв про розгляд справи за їхньої відсутності не подали, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення сторін і третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню частково, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч.1\~ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1\~ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що трьохкімнатна квартира, загальною площею 57 кв.м, на вул.Сластіона, 4/4 у м.Львові належить на праві спільної сумісної власності відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Дане підтверджується свідоцтвом про право власності № 17489-3 від 28.09.2001 року і визнається сторонами. В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження посилання [PERSON] в позовній заяві на те, що одним із співвласників квартири є її неповнолітній син [PERSON], [INFO] (а.с. 16), оскільки рішення Залізничного районного суду м.Львова від 21.12.2007 року (а.с. 10-11), яким визнано за [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру № 4 на вул.Слістіона, 4 у м.Львові і яке було підставою для таких доводів позивача, було скасовано рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19.11.2015 року (а.с. 121-124). Згідно довідки з місця проживання про склад сімї № 458 від 29.10.2014 року (а.с. 8) вбачається, що квартира на вул.Сластіона, 4/4 у м.Львовіприватизована і в ній зареєстровано 8 осіб, в тому числі діти позивача і [PERSON] (а.с. 15, 16): повнолітній син [PERSON] - з 1998 року та неповнолітній син [PERSON] з 2003 року. Також встановлено, що позивач [PERSON] вселилася у вказану квартиру, так як перебувала у шлюбі з [PERSON], який помер 23.06.2010 року, і проживає в спірному житлі постійно по теперішній час. У квартирі [PERSON] на час розгляду справи не зареєстрована і ніколи зареєстрована не була. Постійне проживання [PERSON] без реєстрації разом з дітьми в квартирі на вул.Сластіона, 4/4 у м.Львові підтверджується актами ЛКП «Сяйво» від 22.07.2014 року, 26.09.2014 року, 12.11.2015 року (а.с. 6, 7, 120). Як видно з матеріалів справи, [PERSON] була зареєстрована в [INFO], де має будинок, проте 15.07.2014 року, тобто до звернення з даним позовом, була знята з реєстрації за цією адресою (а.с. 12, 17). Згідно довідки Зіболківської сільської ради Яворівського району Львівської області № 929 від 17.08.2015 року житловий будинок в с.Нагірці на вул.Зеленій, 14, що належить [PERSON], знаходиться в аварійному стані і непридатний для життя (а.с. 119). Як вбачається з листа-відповіді Залізничного РВ ГУ ДМС України у Львівській області від 04.09.2014 року (а.с. 9) [PERSON] зверталася до уповноваженого на той час органу щодо реєстрації місця проживання в квартирі №4 на вул.Сластіона, 4 у м.Львові, на що їй було повідомлено, що для вирішення цього питання по суті їй необхідно представити документи, що підтверджують право на проживання у житлі ордер, свідоцтво про право власності або інші документи. У разі відсутності документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сімї на реєстрацію місця проживання. В судовому засіданні встановлено, що співвласники квартири [PERSON] і [PERSON] не дають згоди на реєстрацію [PERSON] у цьому житлі. За ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Правовий режим спільної сумісної власності визначається главою 26 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 355, 368, 369 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першої ст.383 ЦК України встановлено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до вимог ч.1 ст.156 УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій\~\~статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, член сім'ї співвласника квартири має нарівні з цим співвласником право користування жилим приміщенням, якщо при його вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як встановлено, позивач [PERSON] є матірю співвласника квартири на вул.Сластіона, 4/4 у м.Львові - [PERSON] і за встановлених судом обставин на час звернення з позовом і на час розгляду справи вона проживає у цій квартирі і користується такою як член сімї [PERSON], який підтвердив це у судовому засіданні. Ураховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] має право на користування квартирою на вул.Сластіона, 4/4 у м.Львові, як член сім'ї співвласника цієї квартири, яке належить їй та захищається нормами\~статей 109, 156 ЖК УРСР. Наведеним спростовуються доводи відповідачів [PERSON] і [PERSON], що відсутність реєстрації [PERSON] і її правовий статус тимчасового жильця свідчать про відсутність в останньої права на користування спірним житлом. У п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце\~\~проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Отже, відсутність реєстрації позивача у квартирі не змінює її правового статусу члена сімї співвласника цього житла, якого вона набула з часу набуття її сином [PERSON] у 2001 році права спільної сумісної власності на квартиру. З огляду на положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на даний час підставою для реєстрації місця проживання позивача [PERSON] є рішення суду про визнання за нею права користування житловим приміщенням, а тому вимоги позивача про зобов'язання органу реєстрації, яким на час розгляду справи є Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, зареєструвати її за місцем проживання в квартирі на вул.Сластіона, 4/4 у м.Львові є безпідставними, так як законом визначений позасудовий порядок вирішення даного питання. За правилами частини четвертої статті 109 ЖК УРСР\~\~ ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із ч.3 ст.116 ЖК УРСРосіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. За наведених встановлених обставин справи, правовідносин сторін і їх правового регулювання, доводи зустрічного позову [PERSON], що [PERSON] самоправно займає жиле приміщення, не має права на таке та підлягає виселенню на підставі ч.3 ст.116 ЖК УРСР та\~\~ст.391 ЦК України є безпідставними, оскільки члени сім'ї співвласника, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні із цим співвласником. Також [PERSON] як на підставу вимоги про виселення [PERSON] посилається на неможливість спільного проживання у одному помешканні у звязку із систематичним порушенням останньою правил співжиття. Відповідно до ст.157 ЖК УРСР членів сімї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушення правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як вбачається із розяснень, даних в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Зі змісту ст.57 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які маютьзначення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. На підтвердження доводів про виселення [PERSON] у звязку з неможливістю спільного проживання [PERSON] надано постанову судді Залізничного районного суду м.Львова від 11.07.2005 року, якою в порушення кримінальної справи за ознаками ч.1 ст.125 КК України щодо [PERSON] за заподіяння тілесних ушкоджень [PERSON] відмовлено (а.с. 131). Представлений висновок експерта № 313 від 09.02.2005 року (а.с. 136) стосується факту заподіяння [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON], щодо якого винесено вказану постанову, а наданий висновок експерта № 330 від 11.02.2005 року (а.с. 134-135) не стосується дій [PERSON] Таким чином, вказані документи стосуються події більш ніж десятирічної давності, тому суд дійшов висновку, що підстави для виселення відсутні, оскільки на час розгляду справи позивач не довів належними доказами, що порушення правил співжиття відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] носить систематичний характер. Зі змісту\~ст.10 ЦПК України\~вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1\~ст.11 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Згідно\~ст.212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи із наведеного, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] в частині визнання права користування житловим приміщенням є підставним, ґрунтується на законі, відтак його слід задовольнити, визнавши за нею право користування квартирою на вул.Сластіона, 4/4 у м.Львові, а в частині вимог про зобовязання органу реєстрації зареєструвати її у цій квартирі - відмовити за безпідставністю, як і відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про виселення. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому суд вважає за необхідне стягнути із [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по 60,90 грн. судового збору з кожного.

Outcome: partial