Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частину житлового будинку № 33 розташованого по вул. Комунарів у м. Маріуполі. На обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що вона проживає у спірному будинку з 1976 року. 19.12.2005 року, її бабуся-[PERSON], подарувала їй 2/3 частини будинку № 33 по вул. Комунарів (Таврійській) у м.Маріуполі. [PERSON] та [PERSON] належить на праві власності по 1/6 частини вищевказаного будинку. На сьогоднішній день вона продовжує проживати у будинку, тобто відкрито володіє майном більше десяти років, сплачує комунальні послуги, підтримує будинок у належному стані. [PERSON] помер, будь-яких спадкоємців після його смерті не залишилося. [PERSON] не проживає у спірному будинку, не несе витрат по оплаті комунальних послу та витрат для підтримання належного стану будинку. На підставі ст. 344 ЦК України просить позовні вимоги задовольнити. Позивачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, попередньо подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник позивачки - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, попередньо подала до суду клопотання, в якому просить провести розгляд справи за її відсутністю, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Свідок [PERSON] суду пояснила, що у спірному будинку проживала Коляда зі своїм чоловіком та сином. Позивачка проживала у будинку поки не одружилася. На теперішній час позивачка до будинку приїжджає рідко. Вислухавши представника позивачки, відповідача [PERSON], допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 19.12.2005 року [PERSON] належить 2/3 частини жилого будинку № 33 по вулиці Комунарів у місті Маріуполі /а.с.8-9/. Відповідно до довідки Міського бюро технічної інвентаризації міського відділу комунального господарства від 22.08.2018 року №1406 домоволодіння №33 по вул. Комунарів в м. Маріуполі зареєстровано по 1/6 частині за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-2143 від 12.03.1990 року, та за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-2143 від 12.03.1990 року на 2/3 частини /а.с.73/. [PERSON] помер 19.01.1996 року, що підтверджується актовим записом про смерть № 175 від 20.01.1996 року /а.с.41/. Згідно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 24.04.2018 року, після смерті [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину від 22.07.1996 року /а.с.50/, при цьому встановити коло спадкоємців, які звернулися до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину та інформації щодо складу спадщини, на яке видане це свідоцтво про право на спадщину, встановити не можливо, що підтверджується відповіддю з Першої маріупольської нотаріальної контори від 24.04.2018 року за № 1557/01-09 /а.с.49/. Згідно з актом Комітету самоорганізації населення «Новоселівка» від 14 листопада 2017 року [PERSON], [INFO], проживає у домоволодінні № 33 по вул. Таврійській у м. Маріуполі без реєстрації з 1976 року по теперішній час /а.с.6 оборот/. Предметом спору у даній цивільній справі є 1/3 частини домоволодіння №33 по вул. Комунарів у м. Маріуполі, яка на теперішній час зареєстрована за [PERSON], який помер 19.01.1996 року, після смерті якого було видане свідоцтво про право на спадщину від 22.07.1996 року, та за [PERSON]. Вирішуючи питання про заявлені вимоги згідно з підставами позову, суд виходить з наступного. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно з розясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду (ст.\~397 ЦК України). Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі, якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. З огляду на установлені судом обставини справи, враховуючи наведені норми матеріального права, слід дійти висновку, що позов із заявлених підстав задоволенню не підлягає, оскільки у даному випадку позивачкою неправильно обраний спосіб захисту, зокрема, обраний спосіб не відповідає специфіці правовідносин. У справі встановлено, що 1/6 частини спірного домоволодіння належить [PERSON], який у судовому засіданні позов визнав. Такі обставини дають суду підстави вважати, що у позивача існує інша підстава для виникнення права власності на частину домоволодіння, належну [PERSON], зокрема, укладення договору дарування тощо. Обставини визнання відповідачами позову у даному випадку судом не приймаються, оскільки визнання права власності на майно за набувальною давністю з урахуванням тільки визнання позову відповідачами є неправильним, оскільки рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим (стаття 213 ЦПК). При цьому слід мати на увазі, що у разі визнання відповідачами позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав. Якщо визнання відповідачами позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачами позову і продовжує розгляд справи (частина четверта статті 174 ЦПК). Крім відсутності законних підстав для прийняття визнання відповідачами позову, на необхідність відмовити у позові вказує і та обставина, що 1/6 частина домоволодіння, на яке було видане свідоцтво про право на спадщину від 22.07.1996р., після смерті [PERSON], належить іншій особі (особам), і ці обставини не були доведені суду позивачкою, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України, та у разі прийняття визнання відповідачами позову та ухвалення з цих підстав рішення, можуть бути порушені права цих осіб, питання про залучення до участі у справі яких позивачка не порушувала. У звязку з відмовою у позові, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір покладається на позивачку.

Outcome: dismissed