Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із указаним вище позовом. Просить суд визнати недійсними рішення Куткірської сільської ради Буського району Львівської області № 201 від 20.07.2009 року, № 364 від 28.08.2010 року, № 365 від 28.08.2010 року, № 371 від 28.08.2010 року, № 373 від 17.09.2010 року, № 101 від 12.01.2012 року. Скасувати державний акт серії ЯМ № 516935 на право власності на земельну ділянку, що посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0948 га., розташовану в [ADDRESS], виданий Куткірською сільською радою Буського району Львівської області та Управлінням Держкомзему у Буському районі Львівської області від 26.04.2012 року. Ухвалою судового засідання від 13.03.2014 року судом до участі в даній справі було залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що на підставі рішення Буського районного суду Львівської області від 18.04.2012 року вона [PERSON] та третя особа [PERSON] є співвласниками житлового будинку в [ADDRESS]. Спірна земельна ділянка за вказаною адресою в розмірі 0,34 га. належала на праві власності спадкодавиці [PERSON], яка є бабцею позивачки та матір'ю [PERSON] Вказана земельна ділянка як присадибна ділянка була передана в користування колгоспного двору, головою якого була померла [PERSON] Вказана обставина вбачається із погосподарських книг, починаючи з 1994 року. Із прийняттям нового Земельного кодексу України спірна земельна ділянка не вилучалась з користування [PERSON], а її розмір не змінювався. Рішенням Куткірської сільської ради Буського району Львівської області від 21.12.1993 року було передано у власність [PERSON] земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства площею 0,31 га., а ухвалою цієї сільської ради від 14.10.1994 року було затверджено середню земельну частку [PERSON] в селі Куткір в розмірі 0,34 га. При цьому, третя особа [PERSON] не мала жодних прав на спірну земельну ділянку. Відтак, позивачка вважає, що право на отримання у власність по ? частині спірної земельної ділянки площею 0,34 га. мають виключно вона [PERSON] та третя особа [PERSON], оскільки лише вони є співвласниками житлового будинку по вказаній адресі, за яким і була закріплена спірна земельна ділянка. Так, рішенням відповідача № 196 від 22.06.2009 року позивачці було передано у власність спірну земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,34 га, яка перебуває в її користуванні. Однак, в процесі реалізації позивачкою права на безоплатну приватизацію частини спірної земельної ділянки площею 0,34 га., було з'ясовано, що відповідач по справі прийняв спірні рішення, якими скасував своє попереднє рішення від 22.06.2009 року № 196. Водночас, своїми рішеннями № 201 від 20.07.2009 року, № 364 від 28.08.2010 року, № 365 від 28.08.2010 року, № 371 від 28.08.2010 року, № 373 від 17.09.2010 року, котрі оскаржуються позивачкою, відповідач передав у власність [PERSON] частину спірної земельної ділянки площею 0,10 га., незаконно присвоївши їй адресний номер [ADDRESS]. Однак, про це жодним чином не повідомив законних користувачів спірної земельної ділянки, котрими є позивачка [PERSON] та третя особа [PERSON], чим порушив їх права та законні інтереси. Також, спірна земельна ділянка, яка передана у власність [PERSON] у її користуванні не перебувала. Рішенням Куткірської сільської ради Буського району Львівської області № 101 від 12.01.2012 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON].» - третій особі [PERSON] було затверджено уточнену площу спірної земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,0948 га., що стало підставою видачі їй від 26.04.2012 року державного акту серії ЯМ № 516935 на право власності на земельну ділянку, що посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0948 га., який позивачка просить скасувати. Разом із тим, позивачка також покликається на те, що оскаржувані рішення відповідача є незаконними, як з огляду на вищенаведене, так і враховуючи те, що такі були прийняті ним у період дії ухвали Буського районного суду про забезпечення позову від 11.08.2011 року до 27.10.2011 року та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2012 року - шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо оформлення права власності на спірну земельну ділянку. Відтак, позивачка вважає, що спірні рішення відповідача та виданий [PERSON] державний акт на землю від 26.04.2012 року порушують законні права позивачки на безперешкодне використання земельної ділянки площею 0,34 га. по [ADDRESS] спільно з [PERSON], а також реалізовувати своє право на безоплатне отримання частини вказаної земельної ділянки у власність, а тому просить суд визнати їх недійсними та скасувати державний акт на землю. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити, виходячи з вищевказаних мотивів. Крім того зауважили, що з переходом до [PERSON] та [PERSON] права власності на житловий будинок по [ADDRESS], до них в рівних частках відповідно перейшло право на користування спірною земельною ділянкою площею 0,34 га., що закріплена за вказаним будинком, а в подальшому право на оформлення безоплатно у власність частини даної ділянки в розмірі по 0,17 га. кожному. Відтак, незаконне скасування відповідачем свого попереднього рішення, винесення ним рішень щодо передачі частини спірної земельної ділянки в розмірі 0,10 га. в користь третьої особи [PERSON], про які позивачка довідалась лише 03.03.2011 року, як і виданий [PERSON] акт на землю є незаконними та підлягають скасуванню в судовому порядку. Представник відповідача Желізко Р.А. в судове засідання прибув, позов заперечив. Зокрема, пояснив, що він працює Куткірським сільським головою. За померлою [PERSON] була закріплена земельна ділянка площею 0,34 га., яку вона при житті віддала своїй внучці [PERSON] Ухвалою Куткірської сільської ради від 25.07.1994 року вказана земельна ділянка була передана під забудову [PERSON] Тому, в подальшому сільською радою було скасовано своє попереднє рішення про передачу спірної земельної ділянки в користь позивачки [PERSON], а [PERSON] було передано у власність частину спірної земельної ділянки площею 0,10 га., котра є середньою на плані земельної ділянки померлої [PERSON], із присвоєнням цій ділянці нового адресного номера [ADDRESS], який був вільним. Оскільки, рішенням Буського районного суду Львівської області за [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок в [ADDRESS] в рівних частках, тому залишок земельної ділянки було передано [PERSON] При цьому, сторони не виконали рішення сільської ради, оскільки не вступили в право користування земельною ділянкою. Вважає, оскаржувані рішення та акт на землю законними, винесеними у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому просить у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити повністю. Відповідач: Відділ Держземагенства у Буському районі Львівської області явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечило, незважаючи на те, що було належним чином повідомлене про час і місце розгляду даної справи. Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили, вважаючи позовні вимоги безпідставними, оскільки її бабця [PERSON] ще за свого життя передала [PERSON] спірну земельну ділянку, якою остання користується на підставі оскаржуваних рішень Куткірської сільської ради та державного акту на право приватної власності на землю. Підтвердженням цього є заява-згода самої спадкодавиці [PERSON] Ухвалою Куткірської сільської ради від 25.07.1994 року, котра ніким не оспорювалась, [PERSON] було передано вказану земельну ділянку в селі Куткір Буського району на присадибній земельній ділянці її бабці [PERSON] Дана земля перебувала в її користуванні з липня 1994 року, у зв'язку з чим [PERSON] тривалий час добросовісно та відкрито нею користується та володіє, а тому має на неї права також і в силу статті 119 ЗК України. Крім цього, 07.02.1995 року виготовлено акт виносу в натурі меж земельної ділянки, розбивки будівель. На указаній земельній ділянці третьою особою був зведений фундамент ще у 1980-х роках. Рішення про вилучення у [PERSON] земельної ділянки сільською радою не приймалось. Вважають, що [PERSON] має усі законні права на частину площею 0,10 га. спірної земельної ділянки, площа якої повністю становить 0,34 га. Відтак, до співвласників житлового будинку [PERSON] та [PERSON] перейшло в рівних частинах право лише на ту частину земельної ділянки, яка зайнята належним їм житловим будинком, і не може переходити у розмірах, котрі перевищують необхідну для його обслуговування. Тому, просять суд у задоволенні даного позову відмовити в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання прибув, позовні вимоги заперечив, бо вважає, що він є першим спадкоємцем померлої матері [PERSON] Тому, просить суд надати йому все згідно чинного законодавства. Заслухавши пояснення сторін, їх представників і третіх осіб, дослідивши матеріали та з'ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Нормами статей 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що [PERSON] до дня смерті проживала в житловому будинку [ADDRESS]. [INFO] вона померла, залишивши на все своє майно заповіт від 22.01.2008 року в користь позивачки [PERSON], про що вбачається з матеріалів справи (а.с. 16, 42, 44). Рішенням Куткірської сільської ради Буського району Львівської області від 21.12.1993 року у власність [PERSON] було передано земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства площею 0,31 га., про що вбачається з наявної у матеріалах справи копії Книги реєстрації громадян, яким безоплатно передано земельні ділянки у приватну власність Куткірською сільською радою народних депутатів Буського району Львівської області (а.с. 82-83). Згодом, Ухвалою Куткірської сільської ради Буського району Львівської області від 14.10.1994 року було затверджено списки осіб, які мають право на середню земельну частку, згідно якої спадкодавиці [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,34 га. (а.с. 40-41, 85). Як вбачається з погосподарської книги домогосподарства по [ADDRESS], головою котрого виступає [PERSON], в особистому користуванні якої з 1994 року перебувала земельна ділянка в [ADDRESS] загальною площею 0,34 га., у тому числі земельна ділянка площею 0,25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і земельна ділянка площею 0,09 га. для ведення особистого селянського господарства, копія якої долучена до справи (а.с.38-39). Відповідно до ст. 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно вимог ч. 1 ст. 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 цього Кодексу). В силу ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Так, рішенням Буського районного суду Львівської області від 18.04.2012 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.12.2012 року, яке вступило в законну силу, за позивачкою [PERSON] та третьою особою [PERSON] було визнано право власності по ? частині житлового будинку в [ADDRESS] (а.с. 15-17). Відтак, до позивачки [PERSON] та третьої особи [PERSON] на підставі зазначеного судового рішення перейшло право на користування спірною земельною ділянкою площею 0,34 га., що належала попередньому землекористувачу спадкодавиці [PERSON] Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, прийнятими у межах їхньої компетенції. Згідно ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. В силу ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до п. «а» і п. «б» ст. 12 Земельного кодексу України до компетенції сільської ради, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб. Згідно п. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Так, рішенням Куткірської сільської ради Буського району Львівської області від 22.06.2009 року № 196 було передано у власність позивачки [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,34 га., котра перебуває в її користуванні, у тому числі земельну ділянку площею 0,25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і земельну ділянку площею 0,09 га. для ведення особистого селянського господарства (а.с. 22). Згодом, комісією в складі: сільського голови Куткірської сільської ради Р. Желізко, інженера-землевпорядника цієї сільської ради О. Тимош, в присутності землекористувача [PERSON] та суміжних землекористувачів - [PERSON] та [PERSON] було обстежено та узгоджено межі земельної ділянки позивачки загальною площею 0,34 га. по [ADDRESS], про що вбачається із Акту обстеження і узгодження меж земельної ділянки (а.с. 7-8 том 2). Проте, іншим своїм рішенням № 364 від 28.08.2010 року Куткірська сільська рада відмінила вищевказане рішення № 196 від 22.06.2009 року, яким передала земельну ділянку площею 0,34 га. позивачці [PERSON] (а.с. 24). У свою чергу, наступним своїм рішенням № 365 від 28.08.2010 року відповідач надав позивачці дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,11 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS] (а.с. 25). Рішенням Куткірської сільської ради Буського району Львівської області № 201 від 20.07.2009 року третій особі по справі [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення технічної документації про передачу їй у власність земельної ділянки загальною площею 0,10 га. в [ADDRESS] (а.с. 23). Згодом, відповідачем було передано частину спірної земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га. у власність третьої особи [PERSON], про що вбачається із рішень відповідача № 365 від 28.08.2010 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку»; № 371 від 28.08.2010 року «Про затвердження меж присадибної земельної ділянки [PERSON].»; № 373 від 17.09.2010 року «Про надання дозволу на виготовлення державного акта на право власності на присадибну земельну ділянку без підпису сусіда на акті погодження меж» та № 101 від 12.01.2012 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON].» (а.с. 23, 26-28). При цьому, як безспірно було встановлено в судовому засіданні, передана у власність [PERSON] земельна ділянка площею 0,10 га. є середньою частиною в спірній земельній ділянці площею 0,34 га., яка раніше належала померлій [PERSON], де суміжними землекористувачами виступають позивачка [PERSON] та третя особа [PERSON], про що вбачається із Схеми виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель, копія якої долучена до справи (а.с. 86). Натомість, як вбачається з листа Куткірської сільської ради № 78 від 11.04.2014 року, що спірній земельній ділянці, яка передана [PERSON] з частини присадибної ділянки спадкодавиці [PERSON] по [ADDRESS] під будівництво житлового будинку, сільською радою було присвоєно номер, який по вул. І. Франка був вільним, тобто як вбачається із матеріалів справи - [ADDRESS] (а.с. 107). Більше того, наведена обставина визнавалась сторонами в ході розгляду даного спору. Відтак, відповідачем без вилучення частини спірної земельної ділянки у позивачки, було передано у власність третьої особи [PERSON] земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0948 га. в [ADDRESS], котра є середньою в плані земельної ділянки площею 0,34 га, раніше переданої позивачці [PERSON] Як роз'яснив Конституційний Суд України в своєму Рішенні № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Аналогічна правова позиція викладена в пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7, згідно з якою, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЗК України вилучення земельних ділянок здійснюється за згодою землекористувачів у випадках, передбачених законом, на компенсаційних засадах з визначенням повноважень органів, які здійснюють таке вилучення, та обмежень, встановлених статтею 151 ЗК України. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у вказаній вище Постанові від 16.04.2004 року №7, що припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними (абзац перший пункту 8 цієї Постанови). Проте, всупереч цьому, відповідач в односторонньому порядку шляхом прийняття нового рішення № 364 від 28.08.2010 року про скасування свого попереднього рішення № 196 від 22.06.2009 року, за яким у позивачки [PERSON] виникли правовідносини з відповідачем щодо фактичного отримання нею у власність спірної земельної ділянки площею 0,34 га., безпідставно зменшив для позивачки площу земельної ділянки до 0,11 га., незаконно скасувавши своє попереднє рішення, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відтак, з огляду на викладене, покликання представника відповідача Желізка Р.А. на те, що прийняті ним рішення щодо передачі спірної земельної ділянки третій особі [PERSON] є законними та правильними, суд вважає безпідставним, а оскаржувані рішення такими, що суперечать як вимогам чинного законодавства, так і судової практики їх застосування. Тому, спірні рішення відповідача слід визнати недійсними. Оскільки, державний акт серії ЯМ № 516935 від 26.04.2012 року на право власності на земельну ділянку, що посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0948 га., розташовану в [ADDRESS] (а.с. 29), був виданий відповідачами на підставі незаконного рішення Куткірської сільської ради № 101 від 12.01.2012 року, а тому такий підлягає до скасування в судовому порядку. У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні (ч. 1 ст. 117 ЗК України). Отже, суд вважає помилковими покликання третьої особи [PERSON] та її представника [PERSON] на Ухвалу Куткірської сільської ради від 25.07.1994 року (а.с. 197), якою третій особі по справі [PERSON] було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку в селі Куткір Буського району на присадибній земельній ділянці її бабці [PERSON], оскільки вказана ухвала не створила для сторін будь-яких правових наслідків, так як є неконкретною, не містить вказівки на площу земельної ділянки, її цільове призначення та місце розташування. Також, безпідставними суд вважає покликання третьої особи та її представника на те, що вона з липня 1994 року добросовісно користується та продовжує відкрито володіти спірною земельною ділянкою, звела на вказаній земельній ділянці фундамент, а тому на неї розповсюджуються приписи статті 119 Земельного кодексу України, яка передбачає підстави визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, оскільки із відповідним позовом до суду [PERSON] не зверталась, жодних вимог з цього приводу не пред'являла. Окрім цього, суд вважає, що відповідач при прийнятті вказаних рішень діяв всупереч вимогам закону та порушив права позивачки на спірну земельну ділянку. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав тощо. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 7 Постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту. При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Відповідно до пункту 11 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, а відтак їх слід задовольнити повністю, визнавши оскаржувані рішення відповідача недійсними та скасувавши державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] Ураховуючи викладене, та

Outcome: approved