Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, посилаючись на те, що вона та [PERSON] перебували в фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Дитина спільною згодою батьків проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати матеріальну допомогу на дитину, однак відповідач в добровільному порядку відмовляється сплачувати аліменти на утримання спільної дочки сторін [PERSON] , чим порушує права неповнолітньої. Відомо, що відповідач перебуває на контрактній службі у військовій частині [NUMBER] з 25.10.2020 року, що підтверджується довідкою № 2914 від 18.11.2020 року, а тому має достатній дохід для матеріального забезпечення доньки. Просить стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно. Судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судове засідання не з`явилась, скерувала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позов підтримує у повному обсязі та наполягає на його задоволенні. Відповідач в судове засідання не з`явився, скерував до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що у 2014 році відповідач познайомився з позивачем по справі [PERSON] . Однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторони ніколи не проживали, спільного (господарства) побуту не вели. В подальшому відповідач поїхав в інше місто для проходження військової служби, сторони не спілкувалися. В березні 2016 року [PERSON] повідомила позивача, що народила дитину, яка можливо є його донькою. Відповідач має сумніви стосовно свого батьківства, в зв`язку з тим, що дитина народжена після припинення відносин з позивачкою [PERSON] . Також, повідомляє суд, що в майбутньому має намір звернутися до суду з позовною заявою до [PERSON] про виключення з актового запису відомості його не як батька та внести відповідні зміни до актового запису про народження. Відповідач заперечує щодо наведених позивачем обставин, а саме що відповідач в добровільному порядку відмовляється сплачувати аліменти, не надаючи матеріальної допомоги на утримання дочки [PERSON] . За період з 16.01.2019 по 20.08.2020 відповідач сплатив на рахунок позивача 97547,52 грн. Просить при вирішенні справи по суті врахувати доводи викладені в даному відзиві. У задоволенні позовних вимог у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів відмовити повністю. Дослідивши матеріали справи, суд вважає наступне. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей\~12,\~81\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом.\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Кожна сторона\~несе ризик\~настання наслідків,\~пов`язаних із\~вчиненням чи\~невчиненням нею\~процесуальних дій.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи.\~Доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях.\~Суд не\~може збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи,\~крім витребування\~доказів судом\~у випадку,\~коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Дитина спільною згодою батьків проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання. Згідно із\~ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8\~ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до положення ч.1, ч. 2\~статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до\~ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє\~\~від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення\~Сімейного кодексу України\~регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в\~ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України\~\~від 15.06.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно до частини першої\~статті 181 Сімейного кодексу\~України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. У відповідності з ч. 3\~ст. 181 Сімейного кодексу\~України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно до ч. 1 ст. 182 СК України обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2\~статті 182 Сімейного Кодексу України\~мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених\~статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до\~ч. 1 ст. 183 СК України\~частка заробітку батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини першої\~статті 191 Сімейного Кодексу України\~аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Судом встановлено, що на даний час дитина проживає разом із матір`ю окремо від батька, між сторонами не досягнуто згоди щодо сплати аліментів, відповідач відмовляється не надає у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дитини, яка перебуває на повному матеріальному утриманні позивача, що є підставою звернення позивача до суду з вимогами про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. При винесенні даного рішення суд враховував, що відповідач має задовільний стан здоров`я, його працездатність, те що він не є інвалідом, не має тяжких захворювань (відсутність доказів, які могли б спростувати встановлені дані факти). Суд не бере до уваги посилання відповідача на той факт, у нього є сумніви стовно його батьківства відносно [PERSON] , та в майбутньому має намір звернутися до суду з позовною заявою до [PERSON] про виключення з актового запису відомості його як батька та внесення відповідних змін до актового запису про народження, оскільки, на час розгляду даної справи, відповідач [PERSON] являється батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] . Також, суд не бере до уваги посилання відповідача, що ним надавалася матеріальна шкода позивачу на утримання неповнолітньої дитини, оскільки, як зазначає відповідач у відзиві, за період з 16.01.2019 по 20.08.2020 року він сплатив на рахунок позивача 97547,52 грн., виходячи з зазначеного вбачається що з 20.08.2020 року відповідач припинив надавати матеріальну допомогу позивачу на утримання неповнолітньої дитини. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Приймаючи до уваги викладене, з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів неповнолітньої дитини доньки [PERSON] , [INFO] , суд вважає, що виходячи з того, що обоє батьків мають обов`язок утримувати дітей, відповідач не має інших аліментних зобов`язань, позов підлягає задоволенню, а саме стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини: доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з\~11.06.2021\~року і до досягнення\~дітьми повноліття. Разом з цим, суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст. 185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Одночасно суд роз`яснює, що статтею 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. На підставі\~ст. 430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, яка звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а відповідач являється учасником бойових дій та відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір звільнений від сплати судового збору, судові витрати в розмірі 908 грн. необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved