Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням наданих уточнень просить визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на Ѕ частку житлового будинку, загальною площею 53,3 кв.м., житловою площею 40,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з відповідачем по справі - [PERSON] вони перебували у шлюбі з 14.01.1989 року по 29.12.1997 року. Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати разом, а 22.03.2016 року позивач з відповідачем вдруге уклали шлюб. За час перебування у шлюбі, у 1997 році ними було побудовано житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який був зареєстрований 17.04.2008 року за відповідачем. Враховуючи відсутність домовленості між подружжям щодо поділу майна, позивач просить суд виділити їй у власність в порядку поділу майна подружжя Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2017 року головуючим суддею визначено суддю Мащенко С.В. Ухвалою від 07.11.2017 року під головуванням судді Мащенко С.В. відкрито провадження у справі, справа по суті не розглянута. Розпорядженням керівника апарату суду № 992 від 19.09.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи й згідно відповідного протоколу від 19.09.2018 року справу з єдиним унікальним № 631/804/17 (провадження № 2/631/357/18) передано до розгляду судді Трояновській Т.М. Ухвалою від 21 вересня 2018 року справу прийнято до провадження суддею Трояновською Т.М., розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до вимог статей 128, 130 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись своїм правом, встановленим ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України, позивач надала клопотання, в якому просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, слухання справи провести за її відсутності . Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання також не прибули, про дату, час і місце засідання повідомлялися належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Через канцелярію суду представник відповідача - [PERSON] надала клопотання, згідно якого попросила справу розглядати без її участі та особистої участі відповідача - [PERSON], зазначивши, що відповідач не має заперечень проти задоволення позову [PERSON], на підтвердження чого надала клопотання відповідача, засвідчене державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т.М. 03.11.2018 року, зареєстровано в реєстрі за № 982, відповідно до якого [PERSON] не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], розгляд справи просив провести за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов'язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об'єктивно з'ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України). Із матеріалів справи судом встановлено, що[PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.01.1989 року по 29.12.1997 року, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00011097392, складеного 21.09.2012 року о 12:46:15 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області (а.с 19). Як зазначила позивач, після розірвання шлюбу сторони продовжили проживати разом без реєстрації шлюбу. Зазначена обставина учасникам справи, у тому числі відповідачем, не оспорювалась та належним чином не спростована, а тому у суду не має сумнівів щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання, а отже відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України вона не підлягає доказуванню. 22.03.2016 року сторони повторно зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 22.03.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 18 (а.с. 6). За час перебування у шлюбі, у 1997 році, було побудовано житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується даними, що містяться у технічному паспорті на вищевказаний житловий будинок, виготовлений «Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації», 09.04.2008 року, інвентаризаційна справа № 706, реєстровий номер № 9-714, комп'ютерний № 23322947 (а.с. 8 - 13). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 17.04.2008 року Нововодолазькою селищною радою Харківської області на підставі рішення виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради 27.03.2008 року № 161, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 53,3 кв.м, житловою площею 40,2 кв.м., розташований на земельній ділянці селищної ради, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] (а.с.7). Рішення про реєстрацію права власності прийнято 20.05.2008 року «Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації», що вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18885509 від 20.05.2008 року, в якому єдиним власником житлового будинку значиться [PERSON] (а.с. 14). З копії паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області 27.11.2003 року вбачається, що [PERSON], [INFO], з 20.08.2009 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4,5). Згідно акту депутата округу №19 Нововодолазької селищної ради Харківської області Нечмоглод Миколи Олександровича, складеного 02.10.2017 року в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] встановлено, що в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON] та [PERSON]. Зі слів гр. [PERSON] проживає за цією адресою з 1992 року, а гр. [PERSON] проживає за цією адресою з 1972 року (а.с.18). Вирішуючи даний спір суд виходить з положень ч. 1 ст. 58 Конституції України відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України, цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім'ю України, який був чинним на час набуття (побудови) спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими Сімейним кодексом України. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вищевказане положення закону кореспондується з положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України. Конструкція норми ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України та ст. 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Відповідачем не доведено, що спірний житловий будинок був побудований за його особисті кошти, не спростовано презумпцію спільності майна подружжя. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як вже зазначалося майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст.74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Статтею 163 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1 та 2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту пунктів 23 та 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, враховуючи, що спірний житловий будинок набутий (побудований) сторонами під час спільного проживання, то такий є об'єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частини житлового будинку Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищенаведене, суд вважає позов підставним та таким, який підлягає задоволенню у повному обсязі. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Приватбанк», суд відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 1, ч. 2 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1, пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір на загальну суму 640,00 грн., що підтверджено квитанцією № 1007-3750-5825-8102 від 04.10.2017 року. Частиною 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України). Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 грн. З огляду на вище викладене,

Outcome: approved