Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Позивач подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі за участю її представника. А представник позивача - [PERSON] просив розглянути справу без його участі, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідачі у встановлений їм строк правом на подачу відзиву на позов не скористалися. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала в тому, що квартира [ADDRESS] , належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу. В зазначеній квартирі мають зареєстроване місце проживання колишні власники квартири: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які вже тривалий час в квартирі не проживають. Добровільно відповідачі не здійснили зняття з реєстрації місця проживання по вищевказаній адресі. А це заважає позивачу повною мірою використовувати свої повноваження власника на вільне використання та розпорядження квартирою. Відповідачі правом на подачу відзиву на позов не скористалися, і будь-які докази суду не надали; були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, але не з`явилися без повідомлення причин; позивач не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. І на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Одинадцятого лютого 2020 року, [PERSON] , діючий на підставі довіреності від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (а.с. 4). І того ж дня [PERSON] зареєструвала своє право приватної власності на придбану квартиру (а.с. 5). На момент укладення договору купівлі-продажу, у спірній квартирі, мали право користування квартирою та зареєстроване місце проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.8). Згідно з актом про встановлення фактичного місця проживання від 19 лютого 2020 року, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за зазначеною адресою не проживають з січня 2014 року (а.с. 9). П`ятого березня 2020 року, [PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] (а.с. 1-2). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачами виникли цивільні правовідносини, в межах яких виник спір щодо наявності у відповідачів права користування квартирою, як між власником та колишніми власниками житла. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, саме власникам майна належать правомочності володіння, користування і розпорядження майном, що підтверджується і положеннями частини першої статті 317 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), позбавити яких, власника можна тільки на умовах передбачених законом. Так, з огляду на положення пункту першого частини першої статті 346 ЦК України, право власності, а значить і право користування, як одна з його складових, припиняється у разі відчуження власником свого майна. Судом встановлено, що у зв`язку із продажем квартири [ADDRESS] позивачу, у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] припинилось право власності на вказану квартиру, а тому вони втратили усі правомочності власників щодо квартири, й у тому числі право користування. З огляду на це, відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з продажем належної їм квартири. За таких обставин, а також з огляду на те, що відповідачі продовжують бути зареєстрованими у спірній квартирі (а.с.8), за відсутності права користування нею, суд констатує що така обставина дійсно створює перешкоди позивачу у користуванні своєю власністю, які слід усунути. Способом усунення таких перешкод буде визнання відповідачів такими, що втратили право користування названою квартирою, про що власне і просить позивач. Тому, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином,

Outcome: approved