Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з ФОП [PERSON] на свою користь нараховану але не виплачену заробітну плату у період з 15 лютого 2017 року по 31 січня 2019 року, що становить 82 449,00 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 лютого 2019 року по день ухвалення рішення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала в ФОП [PERSON] з 15 лютого 2017 року на посаді продавця-консультанта оптичної групи товарів, що підтверджується трудовим договором від 15 лютого 2017 року № 1. На даний час трудові відносини припинено, однак договір не розірвано та відповідного запису в трудовій книжці не зроблено. У зв`язку з вищевикладеним, враховуючи фактичне звільнення позивача з роботи, остання звернулась до суду з позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року вказану справу було прийнято до розгляду головуючим суддею Ішуніною Л. М. на підставі розпорядженням Виконуючого обов`язки керівника апарату Петухової А. О. від 03 лютого 2021 року № 36, яким було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 760/29095/19, провадження № 2/760/1728/21 у зв`язку з перебуванням головуючого судді Жовноватюк В. С. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, а також призначено підготовче судове засідання. Відповідачем, з урахування уточнених позовних вимог, до канцелярії суду було подано відзив, в якому останній заперечує проти задоволення позову, вважаючи, що відсутні будь-які підстави для задоволення позову, оскільки наявність самого трудового договору не свідчить про виконання працівником своїх трудових обов`язків або виконання певної роботи у роботодавця. Позивачем не подано до суду жодного доказу, який би підтверджував фактичне виконання нею у відповідача будь-якої роботи, що у свою чергу не дає їй підстав вимагати будь-якої заробітної плати. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, 16 березня 2021 року подала заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, підтримав позицію викладену в його відзиві та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. При цьому, статтею 3 КЗпП встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Таким чином, відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та іншими. Положеннями статей 21, 43 Конституції України, статей 94, 115 КЗпП України, статей 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , що підтверджується трудовим договором від 15 лютого 2017 року (а. с. 7). Зі змісту вказаного договору вбачається, що [PERSON] була прийнята на посаду продавця-консультанта оптичної групи товарів (пункт 2 договору). Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації, або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі статтею 29 Закону України «Про оплату праці» при укладенні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть проводитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення, роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш, як за два місяці до їх запровадження або зміни. Так, пунктом 3 трудового договору від 15 лютого 2017 року визначено, що фізична особа-підприємець зобов`язується оплачувати працю працівника в розмірі 3 200 грн на місяць. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, зазначала про те, що відповідачем їй не виплачена заробітна за період з 15 лютого 2017 року по 31 січня 2019 року. Відповідно до статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору. Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який проводиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань і утримань із заробітної плати; в) суми заробітної плати, що належить до виплати. Таким повідомленням є розрахунково-платіжна відомість працівника (типова форма № П-6), яка затверджена наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489. Ведення додаткових книг, звітів, розрахунків для ФОП чинним законодавством не передбачено. З довідки Пенсійного фонду України форми ОК-5 вбачається, що відповідачем здійснювались відрахування за [PERSON] , в період з лютого 2017 року по січень 2019 року, які дають підстави для нарахування їй пенсійного забезпечення (а. с. 38-39). Зазначені обставини не заперечувались в судовому засіданні представником відповідача, що свідчить про те, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Отже посилання представника відповідача на те, що позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували фактичне виконання роботи позивачем у відповідача, є безпідставним. Крім того, представником відповідача не надано жодних доказів про те, що позивач була відсутня на робочому місці та не виконувала роботу передбачену трудовим договором. В той же час представником відповідача не надано доказів того, що позивачу перерахована чи виплачена готівкою заробітна плата у розмірі, визначеному трудовим договором. Визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі, суд виходить із відомостей зазначених в довідці форми ОК-5 з Пенсійного фонду України, згідно з якою сума заробітку позивача за період з 15 лютого 2017 року по 31 січня 2019 року становить 84 049 грн. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено право позивача, гарантоване статтею 43 Конституції України та не виплачені всі належні до виплати суми в день звільнення, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата в сумі 82 449 грн, оскільки саме таку суму просила стягнути позивач, а суд відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України не може вийти за межі позовних вимог. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Згідно з пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, (далі - Порядок) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Отже при визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку призвільненні, суд виходить з наступних розрахунків: -останніми двома повними місяцями роботи позивачки є січень 2019 року та грудень 2018 року; -кількість фактично відпрацьованих позивачем календарних днів в зазначений період (виходячи з того, що трудовим договором визначений п`ятиденний робочий тиждень) становить за січень 2019 року - 21, за грудень 2018 року 20; -позивачу за цей період стягнута ненарахована заробітна плата у розмірі за січень 2019 року 4 173 грн, за грудень 2018 року 3 723 грн; -середньоденний заробіток позивача за останні два повні місяця роботи становить (3 723 + 4 173) / (20 + 21) = 192,59 грн; -кількість робочих днів з 01 лютого 2019 року по 22 березня 2021 року складає 533 дні; -середній заробіток за зазначений період склав 192,59 х 533 = 102 645,14 грн. Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 102 645,14 грн. При цьому суд враховує роз`яснення, викладені у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на вказане, суд вважає необхідним зазначення в резолютивній частині рішення суду, що розмір середнього заробітку визначається без врахування утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір у розмірі 1 880,94 грн, підлягають стягненню на її користь з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved