Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Олександрійського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], де третьою особою без самостійних вимог на предмет спору є управління Держземагенства в Олександрійському районі, про визнання права власності на земельну ділянку . Мотивуючи свої вимоги, позивачка зазначає, що 28 грудня 1999 р. відповідно до договору купівлі - продажу вона придбала у [PERSON] жилий будинок, що знаходиться по [ADDRESS]. Право власності належало продавцеві на підставі договору дарування, укладеному 6 квітня 1999 р. між ним та його батьком [PERSON]. За останнім до цього часу зареєстровано право власності на присадибну земельну ділянку площею 0,1047 га. З моменту придбання будинку вона постійно проживає в ньому, використовує земельну ділянку за цільовим призначенням та вважає, що відповідно до положень ст. 30 ЗК України (в редакції 1990 р.), що діяв на момент укладення договору дарування та купівлі - продажу жилого будинку, право власності на земельну ділянку спочатку перейшло до [PERSON] , а від нього - до неї. [PERSON] в 2000 р. помер, однак з огляду на положення ЗК України земельна ділянка не може бути успадкована його сином. Враховуючи відсутність іншої можливості врегулювання спору, просить визнати за нею право власності на земельну ділянку. В судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги та пояснила, що коли вона вирішила переоформити право власності на земельну ділянку, виявилося, що земельна ділянка належить не продавцеві, а ще попередньому власникові - [PERSON]. Державний на право власності на землю їй передав [PERSON] разом з іншими документами. ЇЇ право власності на земельну ділянку він визнає. Відповідач в судове засідання не з'явився, але надіслав заяву про визнання позову: [PERSON] повністю розрахувалася з ним і він не має до неї претензій. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - управління Держземагенства в Олександрійському районі, подав заяву з проханням розглядати справу за його відсутності. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає , що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Суд встановив, що позивачка є власником жилого будинку, що знаходиться по [ADDRESS]. Право власності вона набула відповідно до договору купівлі-продажу, укладеному між нею та відповідачем 28 грудня 1999 р. Власником присадибної земельної ділянки згідно Державного акта на право власності на землю досі вважається [PERSON], який помер. Спадкова справа після смерті останнього не заведена. Відповідач, який продав жилий будинок позивачці, позов визнає. Правовідносини з приводу права власності на землю регулюються відповідними нормами ЗК УРСР 1990 р., оскільки вони виникли до на набрання чинності ЗК України 2001 ( до 1 січня 2002 р.). Згідно статті 23 ЗК УРСР право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ч.1 ст.30 ЗК УРСР 1990 р., який діяв на момент укладення сторонами договору купівлі-продажу, при переході права власності на будівлю і споруду разом з об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Як свідчить договір купівлі-продажу, ці приписи закону сторонам договору роз'яснювалися. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, будівель і споруд у містах повинен бути не більше 0,1 га (ч.2 ст. 67 ЗК УРСР). Згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії КАР № 69 від 13 жовтня 1993 р. власником присадибної земельної ділянки площею 0,1047 га, що розташована в [ADDRESS], є [PERSON]. Дані технічного паспорта свідчать про те, що попередніми власниками цього жилого будинку, до якого примикає присадибна земельна ділянка, були: згідно договору про надання земельної ділянки в безстрокове користування від 10 грудня 1971 р. - [PERSON], згідно договору дарування від 6 квітня 1999 р. - [PERSON]. Останній не переоформив право власності на земельну ділянку після укладення договору дарування. Наразі іншого способу захистити свої майнові права на присадибну земельну ділянку, аніж шляхом визнання права власності, у позивача немає. Суд дійшов висновку, що при переході права власності жилий будинок до позивачки разом з будинком перейшло і право власності на присадибну земельну ділянку. Оскільки на стягненні судових витрат з відповідача позивачка не наполягає, вони йому не компенсуються.

Outcome: approved