Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона вже багато років знайома з [PERSON]. Між ними були добрі відносини та вона повністю йому довіряла. У [PERSON] були реквізити усіх її документів, ксерокопії паспорта та ідентифікаційного коду, так як у них були спільні бізнес-проекти та вони разом їх реалізовували. У червні 2011 року на її адресу прийшло повідомлення № [NUMBER] від 11.06.2011 р. з ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому зазначається, що між нею та «ПриватБанком» укладено кредитний договір № DNH4КS22010651 від 01.07.2006 р., щодо надання термінового кредиту у розмірі 18 848 грн. 00 коп., та загальна заборгованість за цим договором становить 84508 грн. 62 коп. Також у цьому повідомленні їй пропонується частково погасити заборгованість за кредитним договором. Вона була здивована цим повідомленням, бо кредитних договорів з ПАТ КБ «ПриватБанк» вона не укладала, та в неї немає заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк». Згодом з розмов з [PERSON] їй стало відомо про те, що він без її відома та без її згоди поставив підпис від її імені під кредитним договором, який оформлений начебто з нею, на придбання вікон у «ПриватБанку», замість неї, [PERSON] На підтвердження зазначених обставин він власноручно написав їй розписку. Кредитними коштами, отриманими від «ПриватБанку», [PERSON] розпорядився на власний розсуд. Також з розмов з [PERSON] їй стало відомо, що цей кредитний договір був підписаний [PERSON] у Сєвєродонецькому відділенні Луганської філії ПАТ КБ «ПриватБанк». [PERSON] скористався тим, що в нього були ксерокопії її паспорта та ідентифікаційного коду, уклав від її імені кредитний договір з ПАТ КБ «ПриватБанк» та поставив підпис під кредитним договором замість неї, хоча вона на це його не уповноважувала і він робив це без її відома та без її згоди. [PERSON] особисто не мала ніякого наміру щодо отримання в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредиту на суму 18 848 грн. 00 коп. та підписання з «ПриватБанком» кредитного договору. Таким чином, кредитний договір № DNH4КS22010651 від 01.07.2006 р. з ПАТ КБ «ПриватБанк» не відповідав її волевиявленню, її внутрішній волі. Вона вважає, що кредитний договір № DNH4КS22010651 від 01.07.2006 р. з ПАТ КБ «ПриватБанк», щодо надання термінового кредиту у розмірі 18 848 грн. 00 коп., має бути визнаний судом недійсним, бо не дотримана вимога щодо письмової форми кредитного договору, так як вона не підписувала цей кредитний договір, а також укладення цього правочину суперечило її внутрішній волі, оскільки вона ні кого не уповноважувала (в тому числі [PERSON]Ю.) на вчинення цього правочину, а отже, не було вільного волевиявлення на укладення цього правочину з її сторони. Крім того, у результаті протиправних дій відповідачів їй було завдано душевних страждань, тобто їй спричинено моральну шкоду, яка вилилася у душевних стражданнях, яких вона зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, а саме: вона була просто приголомшена, коли отримала повідомлення з «ПриватБанку», в якому їй повідомляється, що вона начебто уклала кредитний договір на отримання грошових коштів з «ПриватБанком» та має погасити заборгованість за цим кредитним договором. Це повідомлення вибило її з колії та вона пережила нервовий стрес, так як жодних договорів з «ПриватБанком» вона не укладала та ні кого на це не уповноважувала. Вона була змушена розбиратися у ситуації, що склалася, звертатися до «ПриватБанку», витрачаючи свій вільний час. Весь цей час вона перебувала в нервовій напрузі, що спричиняло їй душевні страждання та переживання. Згодом, з розмов з [PERSON] їй стало відомо про те, що він без її відома та без її згоди поставив підпис від її імені під кредитним договором, який оформлений начебто з нею, на придбання вікон у «ПриватБанку», замість неї, вона пережила ще більший нервовий стрес, тому що у неї з відповідачем завжди були добрі відносини. Вона почала усвідомлювати для себе, що усі відносини з відповідачем будувалися на обмані з його боку. [PERSON] порушив норми діючого цивільного законодавства щодо укладання договорів, їх дійсності та представництва, тобто дії відповідача є протиправними, а це їй спричинило душевні страждання. Також для неї є не зрозумілим, як «ПриватБанк» допустив укладання цього кредитного договору? Чому працівники «ПриватБанку» не перевірили особистість особи, яка підписувала кредитний договір? Як вони допустили фальсифікацію її підпису? Вона вважає, що такі дії з боку «ПриватБанку» також є протиправними. І зазначеними діями їй також завдано моральної шкоди. Вона змушена була переживати через халатність (а можливо й умисні дії) з боку «ПриватБанку», який допустив фальсифікацію кредитного договору. Все це спричиняло душевні страждання та переживання. Окрім цього, вона була вимушена неодноразово звертатися до «ПриватБанку», витрачаючи свій вільний час, щоб отримати цей кредитний договір. Але їй кожний раз відмовляли, посилаючись на те, що вони не мають права надавати кредитні договори, а також на те, що в них його немає. Це змушує її постійно перебувати в нервовій напрузі, адже вона досі не може захистити свої права. На даний час вона вимушена витрачати кошти, свій вільний час на вирішення питання, яке штучно створене відповідачами. Все це спричиняє їй душевні страждання. Зважаючи на вищезазначене, з врахуванням глибини перенесених нею душевних страждань, а також з врахуванням інших обставин розмір нанесеної їй моральної шкоди визначає в сумі 5000,00 грн. і вважає, що зазначений розмір є дійсним відображенням глибини перенесених нею душевних страждань, є розумним та справедливим. Оскільки моральна шкода завдана діями обох відповідачів, то вважає, що вони повинні нести солідарну відповідальність. Просила суд визнати недійсним кредитний договір № DNH4КS22010651 від 01.07.2006 р. між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо надання термінового кредиту у розмірі 18 848 грн. 00 коп. та стягнути з [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь вартість завданої моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. До суду позивачем були надані доповнення до позовної заяви, в яких позивач просила стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] солідарно на її користь витрати, повязані з проведенням судової почеркознавчої експертизи у сумі 900 гривень 48 копійок; стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] солідарно на її користь витрати по сплаті судового збору у сумі 83 гривні; стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] солідарно на її користь сплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 37 гривень, а також стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] солідарно на її користь понесені витрати на правову допомогу у сумі 4 400 гривень 00 копійок. До суду представником відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» були подані письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначено, що за ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29.01.2013 р. НДЕКЦ при УМВС України в Луганській області 22.02.2013 року проведена судова почеркознавча експертиза. З висновком вищезазначеної судової почеркознавчої експертизи ПАТ КБ «Приватбанк» не згоден. Оскільки при проведенні судової почеркознавчої експертизи були допущені порушення ЗУ «Про судову експертизу» та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.01.1998 р. № 53/5, а саме: в порушення ст. 9 ЗУ «Про судову експертизу» від 25.02.1994 № 4038-ХІІ, судова почеркознавча експертиза проводилася експертом, інформація про якого відсутня в державному Реєстрі атестованих судових експертів. Згідно з інформацією з державного Реєстру атестованих судових експертів експерт [PERSON] не включений до державного Реєстру атестованих судових експертів, а відтак експертне дослідження проведено не атестованим судовим експертом. В порушення п. 1.3 Науково-методичних рекомендацій, для проведення експертизи не були відібрані умовно-вільні зразки підписів відповідача. Експертом досліджено лише вільні зразки та експериментальні зразки відповідача, але не досліджено умовно-вільних зразків почерку відповідача та у висновку не зазначено, з яких причин не виконано в повному обсязі вимоги Науково-методичних рекомендацій. Як вбачається із висновку експерта, для проведення експертизи було відібрано вільні зразки почерку, але у більшості яких неможливо визначити, чи дійсно підписи в даних зразках виконані позивачем. Також, вільні зразки почерку не відповідають за формою документа та цільовому призначенню. Вважають, що треба врахувати, що по кредитному договору проводились погашення (31.10.2006 р. 2293,86 грн.; 21.11.2006 р. - 385,97 грн.; 28.11.2006 р. - 754,00 грн., 25.12.2006 р. - 1860,61 грн.; 30.01.2007 р. - 345,53 грн.; 21.02.2007 р. - 408,47 грн.; 21.03.2007 р. - 798,00 грн.; 12.11.2009 р. - 4,40 грн.; 10.09.2010 р. 0,10 грн.; 15.05.2012 р. - 500,00 грн.). Враховуючи дані обставини, можна зробити висновок, що операції з погашення суми заборгованості проводилися позивачем, тим самим підтверджуючи факт укладання договору і виникнення прав та обовязків згідно з умовами договору. Вважають, що моральна шкода, яка нібито завдана позивачу з боку ПАТ КБ «Приватбанк» не доведена. З наданих позивачем документів до позовної заяви ніяк не вбачається, що позивач отримав моральні страждання. Не має нормативного обґрунтування припинення моральної шкоди позивачеві, та з якого розрахунку виходив позивач, оцінюючи свої страждання саме у сумі 5000,00 грн. не зрозуміло та не доведено. Просили відмовити у задоволені позову у повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] обставини, викладені у позові підтвердила, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Суду пояснила, що коли вона отримала повідомлення від банку про незрозумілу для неї заборгованість, вона відразу ж звернулась до адвокатів. [PERSON] її партнер, та у нього були копії всіх її документів. Колись вони з ним хотіли організувати ліцей Київського міжнародного університету, але їм було відмовлено, тому вони припинили будь-які з ним відносини. Коли вона узнала про кредит, у неї був шок, безсонні ночі та переживання. Вона отримала моральні страждання, постраждала її репутація. Ніякий кредит вона не брала, та ніякі платежі вона не проводила. [PERSON] їй ніякого зрозумілого пояснення не надав для чого він взяв кредит. З 2006 року вона ніяких відносин з [PERSON] не мала. В правоохоронні органи вона не зверталась. Просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] обставини, викладені у позові підтвердив, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Суду пояснив, що доведеності вини позивача немає, що вона підписувала договір. Вона не знала тривалий термін, що існує такий договір. Позивач змушена нести витрати на оплату послуг адвокатів та інші витрати, щоб довести, що даний договір не укладала. Просив суд позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] заперечував проти задоволення позову, підтримав викладене у письмових запереченнях, просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. З матеріалів справи вбачається, що 01.07.2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNH4KS22010651, згідно з яким їй надано грошові кошти у сумі 18 848 грн. 00 коп. строком на 36 місяців, відсоткова ставка 2,09 % на місяць. Ціль кредитування: купівля ТНС та сплата комісії банку та компанії (А.с. 25-26). Згідно статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобовязань ЗАТ КБ «ПриватБанк» (А.с. 121). Згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 16.01.2014 року за договором № DNH4KS22010651 від 01.07.2006 р., укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] на погашення заборгованості сплачено кошти: 31.10.2006 р. 2293,86 грн.; 21.11.2006 р. - 385,97 грн.; 28.11.2006 р. - 754,00 грн., 25.12.2006 р. - 1860,61 грн.; 30.01.2007 р. - 345,53 грн.; 21.02.2007 р. - 408,47 грн.; 21.03.2007 р. - 798,00 грн.; 12.11.2009 р. - 4,40 грн.; 10.09.2010 р. 0,10 грн.; 15.05.2012 р. - 500,00 грн. (А.с. 120). Згідно з випискою по рахунку, відкритому на імя [PERSON], з 01.07.2006 р. по 05.02.2014 р. [PERSON] проводила погашення заборгованості по кредиту № DNH4KS22010651 від 01.07.2006 р. (А.с. 138-149). Згідно з висновком експерта науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області [PERSON] № 33/2 від 22.02.2013 року: підпис у графі «позичальник: [PERSON]В.» в «заяві позичальника № DNH4КS22010651» від 01.07.2006 р. виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] (А.с. 84-89). Враховуючи висновок судово-почеркознавчої експертизи, у якому чітко та однозначно зазначено, що підпис у графі «позичальник: [PERSON]В.» в «заяві позичальника № DNH4КS22010651» від 01.07.2006 р. виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON], суд доходить висновку, що кредитний договір № DNH4KS22010651 від 01.07.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] позивачем не підписувався та не укладався, що свідчить про те, що свого вільного волевиявлення на укладення такого правочину з відповідачем вона не виявляла і воно не могло відповідати її внутрішній волі, а тому в момент вчинення вказаного вище спірного правочину не додержано вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, у звязку з чим кредитний договір № DNH4KS22010651 від 01.07.2006 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] про надання термінового кредиту у сумі 18 848 гривень 00 копійок, на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, підлягає визнанню недійсним. Крім цього, згідно з наданими суду проїзними документами ЖВ № 276005 та ЖН № 514950, виданими на імя [PERSON], вона 30.06.2006 року виїхала потягом з м. Лисичанська та 01.07.2006 року о 10 годині 54 хвилини прибула до м. Києва (білет придбаний 21.06.2006 року), а 04.09.2006 року виїхала потягом з м. Києва до м. Лисичанська (білет придбаний 03.09.2006 року) (А.с. 163-164). Таким чином, крім наявних у справі доказів у вигляді висновку судової почеркознавчої експертизи, вказаними проїзними документами підтверджується фізична неможивість підписання кредитного договору позивачем 01.07.2006 року, у звязку з перебуванням у цей день у м. Києві, що також виключає можливість укладення нею спірного договору. У звязку з вищевикладеним, суд вважає, що такий правочин має бути визнаний недійсним. Посилання представника відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на те, що по даному кредитному договору проводились погашення, з чого можна дійти висновку про те, що це була позивачка, що, в свою чергу, підтверджує факт укладання договору і виникнення прав та обовязків згідно з умовами договору, суд не приймає до уваги як необгрунтовані та безпідставні, оскільки доказів того, що саме позивач здійснювала проплати за кредитним договором, банк суду не надав, хоча такі проплати через установу банку могла робити від імені [PERSON] будь-яка інша особа. Суд також не приймає до уваги посилання представника відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на те, що експерт [PERSON], яка проводила судово-почеркознавчу експертизу по справі, є не атестованим судовим експертом, оскільки як вбачається з копії свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта № 8592 від 04.04.2008 року, [PERSON] рішенням Експертно-кваліфікаційної комісії МВС України від 04 квітня 2008 року присвоєно кваліфікацію судового експерта з правом проведення почеркознавчої експертизи, що також підтверджується роздруківкою витягу з реєстру судових експертів Мінюсту України (А.с. 135-137). Таким чином, факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, та за таких обставин суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсним кредитного договору № DNH4KS22010651 від 01.07.2006 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] про надання термінового кредиту у сумі 18 848 гривень 00 копійок, підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України, якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд вважає, що такими неправомірними діями відповідачів, як вчинення недійсного правочину, позивачу [PERSON] була завдана моральна шкода у вигляді душевних страждань. Виходячи з вимог закону та встановлених судом фактів, не заперечуючи проти того, що позивачу [PERSON] завдані моральні страждання, суд вважає, що розмір моральної шкоди, зазначений позивачем у позовній заяві значно завищений та не відповідає тривалості моральних страждань позивача та тяжкості наслідків, тому, виходячи з тривалості та характеру моральних страждань, принципу справедливості, розумності та достатності, суд вважає, що стягненню з відповідачів підлягає моральна шкода у сумі 2 000 гривень. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать: 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; 4) витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Отже, до складу витрат, повязаних із оплатою правової допомоги, включаються витрати на оплату праці адвоката або іншого фахівця у галузі права (гонорар), а також відшкодування витрат, зумовлених наданням правової допомоги. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. В даному випадку суд вважає, що позивачем доведено факт надання йому правової допомоги, оскільки згідно з витягом з Єдиного державного реєстру України № 000062 (А.с. 131), зареєстрований адвокат [PERSON], видом діяльності якого є індивідуальна адвокатська діяльність. Згідно з квитанцією від 25.02.2014 року (А.с. 161) адвокат [PERSON] на підставі договору на правову допомогу від 27.01.2014 року (А.с. 129) від [PERSON] отримав з 27.01.2014 року по 07.02.2014 року чотири тисячі чотириста гривень, як оплату гонорару за правову допомогу по цивільній справі № 2-3686/11. За таких обставин суд вважає, що зазначені витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача [PERSON] у повному обсязі в рівних долях. Понесення позивачем витрат, повязаних з проведенням судової почеркознавчої експертизи підтверджується квитанцією № [NUMBER] від 17.04.2013 року на суму 900 гривень 48 копійок. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів в рівних долях на користь позивача [PERSON] витрати, повязані з проведенням судової почеркознавчої експертизи у сумі 900 гривень 48 копійок. Понесення позивачем витрат по сплаті судового збору підтверджується квитанцією № 91/127 від 28.10.2011 року на суму 42 гривні 50 копійок та квитанцією № 22/36 від 07.10.2011 року на суму 08 гривень 50 копійок та по сплаті витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи підтверджується квитанцією № 92/129 від 28.10.2011 року на суму 83 гривні 00 копійок та квитанцією № 21/34 від 07.10.2011 року на суму 37 гривень 00 копійок. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів в рівних долях на користь позивача [PERSON] судовий збір у сумі 51 гривня 00 копійок та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120 гривень 00 копійок.

Outcome: partial