Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк»», третьої особи без заявлення самостійних вимог [PERSON], органу опіки і піклування Тячівської районної державної адміністрації про визнання недійсними договорів поруки та іпотеки. Свої вимоги мотивує тим, що її колишній чоловік [PERSON] 27 травня 2008 року підписав кредитний договір №041-2008-1476 з ПАТ « Універсал Банком» на суму 13 000 доларів США під 13.5 % річних строком до 10.05.2028 року. Перебуваючи на той час у шлюбі з [PERSON] вона підписала з відповідачем ПАТ « Універсал Банком» договір поруки за №041-2008-1476 та договір іпотеки № 2257 від 27.05.2008 року , посвідченого приватним нотаріусом Гунда А.М. , без погодження та без дозволу органу опіки та піклування. Під час їхнього спільного проживання, колишній чоловік систематично розраховувався з ПАТ « Універсал Банком» і вона контролювала це. Однак рішенням Тячівського районного суду від 17.02.2011 року шлюб між ними було розірвано і [PERSON] перейшов жити до своїх батьків в [ADDRESS], то вона не мала можливості контролювати процес розрахунків по даному кредитному договору і в нього виникла заборгованість на суму 146 доларів США 08 центів. Внаслідок несвоєчасної сплати поточних платежів по кредитному договору ПАТ «Універсал Банк» в односторонньому порядку звернувся до Тячівського районного суду з позовною заявою про дострокове стягнення заборгованості на усю суму кредиту 11 426.57 доларів США та відсотків 1 198.92 доларів США. На даний час розгляд даної справи призупинено в зв'язку з призначенням експертизи. Позивачка вказує, що кредитним договором за № 041-2008-1476 від 27 травня 2008 року, п.1.2 спочатку було передбачено поступове, поетапне, щомісячне погашення суми платежів по кредиту строком до 10 травня 2028 року. Однак ПАТ « Універсал Банк» в односторонньому порядку вирішив через суд повернути усю суму боргу відразу, і в повному обсязі стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] 11 426.57 доларів США та відсотків за користування кредитом в сумі 1 198.92 доларів США і такі зміни в основному зобов'язанні, тобто негайне повернення усієї суми кредиту з відсотками, які збільшили обсяг відповідальності поручителя без її згоди, що потягло за собою надзвичайно несприятливі наслідки для неї та її двох малолітніх дітей , ставлячи їх у надзвичайно складне матеріальне становище, що є порушенням її цивільних прав. Крім того, даний договір поруки за № 041-2008-1476 та договір іпотеки від 27.05.2008 року , які були посвідчені приватним нотаріусом Гунда А.М. за реєстровим № 2257, були посвідчені без погодження та без дозволу органу опіки та піклування, а згідно до ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу опіки та піклування вчиняти такі правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню. Також, у відповідності до ст.. 55 Закону України » Про банки і банківську діяльність» банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфліктів інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку. Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів. Просить визнати недійсними договори поруки за № 041-2008-1476 від 27.05.2008 року, укладеного з ПАТ « Універсал Банк» з наступними змінами та доповненнями та договір іпотеки, зареєстрований за № 2257 від 27.05.2008 року, укладений з ПАТ « Універсал Банком». Позивачка і її представник в судовому засіданні позов підтримали повністю посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини. Позивачка додатково пояснила, що на даний час вона разом з дітьми проживає в будинку [ADDRESS], який був переданий в іпотеку, а її колишній чоловік [PERSON] проживає окремо і вона не може контролювати своєчасність сплати ним кредиту. Уточнили позовні вимоги і просять визнати недійсними договори поруки за № 041-2008-1476 від 27.05.2008 року, укладеного з ПАТ « Універсал Банк» з наступними змінами та доповненнями та договір іпотеки, зареєстрований за № 2257 від 27.05.2008 року, укладений з ПАТ « Універсал Банком». Рішенням Тячівського районного суду від 24 листопада 2016 року в задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк»», третьої особи без заявлення самостійних вимог [PERSON], органу опіки і піклування Тячівської районної державної адміністрації про визнання недійсними договорів поруки та іпотеки відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 28 серпня 2017 року вказану справу знято з апеляційного розгляду та повернуто до суду першої інстанції для ухвалення відповідного судового рішення стосовно заявлених позовних вимог з урахуванням належно з'ясованого волевиявлення сторін. Зазначена ухвала апеляційного суду мотивована тим, що матеріали справи не містять письмової заяви, що відображала б уточнення позовних вимог, а запис з цього приводу в тексті рішення суду прогалини щодо суті і змісту волевиявлення сторони не усуває. В судовому засіданні при розгляді питання про ухвалення додаткового рішення позивачка і її представник проти ухвалення додаткового рішення не заперечили і заявили, що вони ототожнюють визнання припиненим(недійсним) договорів поруки та іпотеки. Інші особи в судове засідання на розгляд питання про ухвалення додаткового рішення не з'явилися, а тому суд в порядку ст. 220 ч. 3 ЦПК України розглянув справу у їх відсутності. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 7 жовтня 2006 року і від шлюбу мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]( а.с.9-11). Згідно до рішення Тячівського районного суду від 17 лютого 2011 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. Діти залишилися на утриманні і вихованні у позивачки і згідно до рішення Тячівського районного суду від 3 лютого 2011 року ухвалено стягувати аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей( а.с.12-14). Відповідно до доданого позивачкою до позовної заяви акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї( без дати) вона проживає разом з дітьми в будинку [ADDRESS]. З чоловіком розлучена і він за вказаною адресою не проживає( а.с.8). До того, перебуваючи в шлюбі з [PERSON], 27 травня 2008 року між позивачкою [PERSON] і відповідачем ПАТ «Універсал Банк» було укладено договір поруки за № 041-2008-1476-Р, відповідно до якого позивачка [PERSON] поручилася перед кредитором за невиконання [PERSON] усіх його зобов'язань за кредитним договором № 041-2008-1476 від 27 травня 2008 року в повному обсязі як в існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Згідно з пунктом 1.2 зазначеного договору поручитель засвідчила, що їй добре відомі усі умови вищевказаного основного договору і погоджується з ними,зокрема, що сума основного боргу становить 13000 дол. США, а також визначена процентна ставка за користування кредитом. Додатковими угодами до договору поруки погоджені зміни до договору( а.с.15-27). Крім цього, між ПАТ «УніверсалБанк» і [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки від 27 травня 2008 року, зареєстрований за № 2257, відповідно до якого для забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором за № 041-2008-1476 від 27 травня 2008 року, де боржником виступає [PERSON], іпотекодавці [PERSON] і [PERSON] передали в іпотеку житловий будинок за [ADDRESS] та земельну ділянку,на якій розташований цей будинок, що належать їм на праві приватної власності( а.с. 28-33). Відповідно до договору від 22 червня 2010 року внесено зміни і доповнення до даного договору(а.с.40-43). Згідно до ст.. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. А згідно до ст. 559 цього Кодексу визначено підстави для припинення поруки, за якими порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника; порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Зазначений перелік є вичерпним. За змістом ст.. 1 Закону України « Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюється вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом частини другої та третьої ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члена сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки і піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. А згідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчинені правочини щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь яких правочинів стосовно жилих приміщень.Орган опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Відповідно до ст. 177 СК України, дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло. Наведені положення узгоджуються із вимогами частини другої ст. 64 та частини першої ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Таким чином, батьки управляють майном, майновими правами , які належать дитині , з обов'язковим врахуванням потреб та інтересів дитини , зокрема, з додержанням відповідних правил про опіку та піклування (з дозволу органи опіки та піклування) , а тому отримання батьками дозволу органів опіки та піклування на укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації , є необхідним не тільки тоді, коли ці договори стосуються майна дитини , але й тоді коли вони стосуються її майнових прав, зокрема, права на користування жилим приміщенням. Отримання такого дозволу є необхідною умовою законності відповідного правочину. Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу - є підставою недійсності правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України) Європейський суд з прав людини в своїй практиці, рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначив, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Верховний Суд України (справа №6-2940цс15) ) доповнив правові висновки, викладені в постановах, прийнятих Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, наступною правовою позицією: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Верховний Суд України за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. А згідно до ст.ст. 10 , 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень , крім випадків , встановлених цим Кодексом. Докази , згідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України, повинні бути належними і допустимими. Обставини справи , які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.220 ч.1 п. 4 ЦПК України суд , що ухвалив рішення може за заявою осіб або з власної ініціативі ухвалити додаткове рішення , якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Оцінивши зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що позивачкою і її представником не надано належних і допустимих доказів, які б вказували на встановлені законом підстави для припинення оспорюваних договорів поруки і іпотеки. При цьому суд констатує, що на момент укладення оспорюваних договорів іпотеко давці [PERSON] і [PERSON] були зареєстрованими і проживали не в іпотечному будинку по [ADDRESS], а проживали і були зареєстрованими в [ADDRESS], про що зазначено в текстах оспорюваних договорів( а.с.28-33, 40-43). Також ними не наведено жодних доказів, які б вказували на передбачені ст. 559 ЦК України підстави для припинення поруки чи свідчили б про недобросовісність іпотеко держателя. Інших належних і допустимих доказів сторонами не наведено. Враховуючи наведене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі у зв'язку з його недоведеністю. Судові витрати в частині сплати судового збору покласти на позивачку.

Outcome: dismissed