Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

[PERSON] , звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Хустської РДА про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги вмотивовані тим , що згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вона є єдиним власником житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . У зазначеному будинку зареєстроване її місце проживання, а також зареєстровані наступні громадяни: [PERSON] [INFO] , та її діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] та її діти вже понад десять років за місцем своєї реєстрації не проживають без поважних на те причин, своїх речей у будинку не мають, в утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг відповідачка участі не бере, не несе інших витрат по утриманню згаданого будинку. На предмет обстеження проживання у її будинку вказаних громадян було зібрано комісію в складі депутата Липовецької сільської ради Габорець І. І. та сусідів - [PERSON] та [PERSON] . За наслідком проведення обстеження домоволодіння за адресою [ADDRESS] було виявлено, що громадяни [PERSON] та її діти - [PERSON] , [PERSON] , фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . З метою досудового врегулювання спору, вона звернулася до відповідача та пояснила такій, що має на меті продати будинок у якому вона та її діти зареєстровані, однак, згідно положень Закону України «Про охорону дитинства» для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна де зареєстровані діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування, а тому, місце реєстрації відповідачки та її дітей утворює для неї значні перешкоди у користуванні і розпорядженні власністю. Тим більше, такі вже тривалий час фактично проживають у власному будинку в с. Кошельово. З урахуванням наведеного, вона рекомендувала відповідачці звернутися до органів місцевого самоврядування для зняття з місця реєстрації за адресою [ADDRESS] або зареєструвати своє місце проживання за адресою її фактичного проживання. Проте, остання відмовилася добровільно подавати відповідну заяву, зазначивши при цьому, що змінить місце реєстрації дітей лише у випадку отримання від мене частки грошової винагороди від укладеного договору купівлі-продажу. Такі вимоги є незаконні і мають ознаки шантажу, оскільки відповідачка немає жодної правової підстави для витребування частки від вартості укладеного договору, але усвідомлює про негативні наслідки для мене у разі невиконання прохання про зняття з реєстрації. Також в позові зазначено, що реєстрація місця проживання дітей відповідача в її будинку, створює для неї перешкоди у вільному користуванні майном. У разі залишення за неповнолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , визнаючи їх матір - відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням, при цьому батько дітей не зареєстрований в будинку, буде порушенням принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася надіславши суду заяву про розгляд справи у її відсутність . В судове засідання представник служба у справах дітей Хустської РДА не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про місце і час розгляду справи належним чином був повідомлений. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася , про місце і час розгляду справи належним чином була повідомлена шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному сайті Хустського районного суду. Відповідно до ч.2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачу направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами, за зареєстрованим місцем проживання а також за фактичним місцем проживання, однак документи не було вручено у зязку з закінченням терміну зберігання. Згідно ч. 1ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів та ухвалює заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторона посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на підтвердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає, позовні вимоги слід задоволити , виходячи з наступного. За змістом ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-319, 321, 325, 383, 386, 391 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні цього права, власник житлового будинку здійснює своє право на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб, може використовувати будинок для проживання свого і членів сім`ї, може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, вимагати захисту права власності, в тому числі - усунення перешкод у здійсненні права. В судовому засіданні встановлено, що будинок в [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] що підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 17216766 від 26.12.2007 р. (а.с.14). Відповідно до акту обстеження комісії Липовецької сілької ради будинковолодіння [ADDRESS] , вбачається, що в аварійному будинку ніхто не проживає. [PERSON] , та неповнолітні [PERSON] , 2008 р.н. [PERSON] 2011 р.н. фактично проживають в [ADDRESS] більше 10 років. а.с.12-14) Судом встановлено, що питання доцільності визнання неповнолітніх дітей позивача [PERSON] - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] було предметом розгляду комісії з питань захисту прав дитини Хустської РДА і відповідно до висновку органу опіки і піклування Хустської РДА № 01-3/1270 від 05.08.2021 р. визнання неповнолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] такими , що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] не суперечитиме їх інтересам, оскільки вони мають постійне місце проживання з своїми батьками за іншою адресою. На переконання суду права дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживанн дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема шляхом усунення перешкод у здійсненні користування майном особами, в яких відпали законні підстави для такого користування. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ст. 71 ЖК України, при відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Разом з тим, як вказувалось вище, відповідач [PERSON] у будинку позивача не проживає більше десяти років, що є підставою для визнання її такою, що втратила право на користування вказаним жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 вказаної норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач втратила право на користування будинком , що належить позивачу у зв`язку із відсутністю без поважних причин понад строк, а тому позов в частині визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягає задоволення.

Outcome: approved