Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], [PERSON] про визначення режиму спільного володіння та користування житловим приміщенням. Згідно позову зазначила, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13.01.2009 року, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради їй належить на праві приватної власності 1/5 частина квартири, яка знаходиться в [ADDRESS]. Іншими співвласниками були її батьки [PERSON], [PERSON], її брат [PERSON] та його син [PERSON]. 14.06.2013 року помер її батько [PERSON], 28.08.2015 року померла її мати [PERSON]. Після їх смерті залишилося спадкове майно, право власності на яке набуто спадкоємцями. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом їй було видано свідоцтво про право власності на 1/15 частку вказаної квартири з частки, що належала її батьку [PERSON], разом їй належить 4/15 частини квартири. Іншими співвласникам квартири є [PERSON] та [PERSON]. Останньому належить 3/50 частини квартири. На даний час в квартирі зареєстровано двоє осіб: вона та неповнолітній [PERSON]. Його батько [PERSON] помер, а його дружина [PERSON] зареєстрована в [INFO], але фактично проживає у вказаній квартирі зі своїм сином. [PERSON] проживає в одній кімнаті з нею, хоча зареєстрований в [INFO]. Тому спільне використання квартири без встановлення режиму окремого проживання не можливе. Вирішити даний спір в добровільному порядку не можливо, тому вона змушена звернутися до суду. Згідно уточненої позовної заяви просила визначити порядок спільного володіння та користування житловим приміщенням, двокімнатною квартирою, яка знаходиться в [ADDRESS] наступним чином: виділити в її користування житлову кімнату площею 12,5 м2, виділити в користування [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату площею 15,4 м2 та кладову площею 1,3 м2, коридор площею 9,9 м2, туалет площею 1,3 м2, ванну площею 3 м2 та кухню площею 6,6 м2 залишити в спільному користуванні. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Представник позивача зазначив, що позивачу належить 4/15 частини кварти, що відповідає 13,6 м2 загальної площі квартири, або 7,4 м2 житлової площі. Вказав, що фактично в квартирі проживає позивач та неповнолітній [PERSON] з матірю, [PERSON] працює в Києві, рідко приїжджає в м. Ладижин і в цей час проживає в одній кімнаті з позивачем. Зважаючи на відносини, що виникли між сторонами, враховуючи інтереси співвласників, які зареєстровані в квартирі, а також вік сторін, те, що позивач є жінкою, а відповідачі чоловіками, які не мають своїх сімей, вона не може проживати в одній кімнаті із відповідачем [PERSON], тому вважає за можливе відступити від належної їй частки в квартирі та виділити в користування меншу кімнату та залишити відповідачам кладову. При цьому просить врахувати те, що мати неповнолітнього [PERSON] не має у власності частки в квартирі, не зареєстрована в ній, відтак її інтереси не потрібно враховувати при вирішенні даного спору. В судовому засіданні законний представник відповідача та представник відповідача позов не визнали. Законний представник неповнолітнього [PERSON] [PERSON] подала до суду заперечення в яких зазначила, що [PERSON] належить 33/50 частки квартири №66 в буд. №39, що по вул. Будівельників в м.Ладижин. Частка позивача [PERSON] становить 4/15 частки даної квартири, [PERSON] належить 11/150 частки квартири. Загальна площа в квартирі становить 51.1 м2 , житлова 27,9 м2. Тому враховуючи процентні співвідношення в квартирі учасників спільної часткової власності до загальної площі квартири, то [PERSON] має право на володіння та користування 34,03 м2 загальної площі та 18,6 м2 житлової площі. [PERSON] має право на володіння та користування 2 м2 житлової та 3,7 м2 загальної площі. [PERSON] має право на володіння та користування 13,6 м2 загальної площі та 7,42 м2 житлової площі. Позовні вимоги [PERSON] щодо виділення їй у користування житлової кімнати площею 12,5 м2 не узгоджується з її часткою у спільній частковій власності на квартиру, що становить 7,42 м2 житлової площі. Такої кімнати в квартирі немає, тому за таких умов виділити в користування кімнату в квартирі, що має площу 12,5 м2 не можливо. Тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні додатково зазначив, що відступ від належної позивачу частки в квартирі при виділенні їй кімнати є значним, тому істотно суперечитиме інтересам обох відповідачів. Крім того, в судовому засіданні представником відповідача фактично пропонувалось укласти мирову угоду між сторонами, відповідно якої виділити меншу кімнату для проживання [PERSON] та в ті дні коли приїжджає і проживає в квартирі відповідач [PERSON] визначити, що кімнатою користуються вони обоє. Однак позивач не погодилась із запропонованими умовами. Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1\~ст. 179 ЦПК України\~предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при\~\~ухваленні судового рішення. Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до змісту ст. 150 ЖК УРСР, ст. 383 ЦК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до\~статті 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України\~при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд може виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в\~незначних обсягах\~від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вказані положення викладені в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року по справі № 6-1500цс15, і підлягають врахуванню по даній справі. Судом вживались заходи щодо того, щоб сторони самі врегулювали відносини щодо порядку проживання в квартирі за домовленістю. Однак, позивач не погоджується на умови, запропоновані відповідачами. Відповідно до положень ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить по 4/15 частині квартири № 66 в буд. № 39, що по вул. Будівельників в м. Ладижин. Відповідачам [PERSON] та [PERSON] належить інша частина квартири (11/15). Так, [PERSON] належить 33/50 частки квартири, [PERSON] належить 11/150 частки квартири. В квартирі проживають позивач [PERSON], відповідачі [PERSON] та його мати [PERSON] Відповідач [PERSON] працює за межами м. Ладижин та періодичн приїжджаючи в м. Ладижин проживає в квартирі. Дані обставини, зокрема, щодо розміру часток співвласників, визнаються сторонами та підтверджується наявними в справі письмовими доказами, оскільки сторони були співвласниками квартири та прийняли спадщину після смерті свої рідних. А згідно положень ч. 5 ст. 1268, 1297, 1298 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві незалежно від часу прийняття спадщини, та незалежно від того, чи оформлено відповідні правовстановлюючі документи, зокрема, свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Згідно копії технічного паспорту на квартиру від 18.12.2008 року, вбачається, що квартира №66 в буд. №39, що по вул. Будівельників в м. Ладижин складається із двох житлових кімнат (15.4 м2 та 12,5 м2 ), коридору (9,9 м2 ), кухні ( 6,6 м2 ), туалету ( 1,3 м2 ), кладових (1,3 м2 та 0,4 м2 ), балкона (2,2 м2 ). Загальна площа квартири становить 51.1 м2 , житлова 27,9 м2. Враховуючи викладене, ідеальна частка позивача 4/15 у площі квартири становить: 13,6 кв.м загальної площі або 7,4 кв. м житлової площі. Частка відповідача [PERSON] у площі квартири становить: 33,7 кв.м загальної площі або 18,4 кв.м житлової площі. Частка відповідача [PERSON] у площі квартири становить: 3,7 кв.м загальної площі або 2 кв.м житлової площі. Відтак, задоволення позовних вимог позивача істотно порушить права відповідача [PERSON], оскільки при визначенні режиму користування квартирою при якому позивачу передається житлова кімната площею 12,5 кв.м., збільшить частку житлової площі, якою користуватиметься [PERSON] на 5,3 кв.м., порівняно з ідеальною часткою в житловій площі, тобто її частка в користуванні збільшиться на 71 % (5,3 / 7,4 х 100) в порівнянні з її ідеальною часткою. В такому разі вона користуватиметься 44,8 % житлової площі квартири (12,5 / 27,9 х 100). Відтак, відхилення від відповідності реальної частки відносно ідеальної частки на 71 % не може вважатись незначним обсягом. Таке відхилення істотно покращить становище позивача порівняно із відповідачами. Крім того, суд враховує й те, що частка відповідача [PERSON] у житловій площі квартири становить 18,4 кв.м, тобто його ідеальна частка становить більше, ніж кімната площею 15,4 кв.м., відтак, очевидно, що із засад розумності та справедливості додаткове обмеження його права як співвласника тим, що він повинен буде використовувати цю кімнату із іншим співвласником є істотним порушенням його права як співвласника, та суттєво погіршить існуючі права співвласника, який вправі використовувати 18,4 кв.м житлової площі квартири. При визначенні порядку користування квартирою, право користування часткою квартири визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи, зокрема не може істотно обмежувати права іншого співвласника при визначенні режиму використанні спільного майна (частина п'ята статті 319 ЦК України). До того ж відповідач [PERSON] є неповнолітнім, проживає разом з матірю [PERSON]. За таких обставин, в разі задоволення позову в одній кімнаті проживатиме постійно дві людини, і в разі, коли додому приїжджає [PERSON] буде жити три особи. Що істотно порушуватиме права співвласника квартири [PERSON] При цьому посилання представника позивача на те, що інтереси матері на право проживання в квартирі не слід враховувати, не спростовує висновків суду про необхідність врахування інтересів неповнолітнього співвласника [PERSON], який має право проживати разом зі своєю матірю, яка є членом його сімї. Твердження представника позивача про те, що відповідач [PERSON] не зареєстрований в квартирі. Не може свідчити про те, що він не має права на проживання в ній, оскільки він є співвласником та періодично, повертаючись додому в м. Ладижин, проживає в квартирі. Крім того, позивачем не доведено, що [PERSON] має у власності інше житло, де він може проживати. А його реєстрація за іншою адресою не позбавляє його як співвласника права використовувати свою частку власності. До того ж сторони зазначали, що [PERSON] раз на декілька місяців приїжджає в м. Ладижин і проживає в квартирі, тому перебування особи за межами населеного пункту у звязку з роботою не є підставою для втрати права користування часткою власності разом з іншими родичами. Посилання позивача на те, що кладова може бути передана відповідачам, не може свідчити про зменшення розміру відхилення від тієї площі, на яку може претендувати позивач відповідно до належної їй ідеальної частки в квартирі, оскільки передача кладової не змінить істотності відхилення реальних часток ідеальним саме в житловій площі, враховуючи те, що основним призначенням квартири є саме проживання осіб. Також суд враховує, що раніше дана квартира належала на праві власності пятьом співвласникам, які проживали в квартирі, сторони є родичами та тривалий час спільно проживають в квартирі. Посилання представника позивача на різну стать позивача та відповідачів, а також на те, що у відповідачів немає власної сімї не може бути суттєвою підставою для передачі в користування позивачу частини квартири, яка істотно більша за ідеальну частку. Крім того, як зазначалось, відповідач [PERSON] проживає в квартирі із сімєю своєю матірю [PERSON], яка, зокрема, після смерті чоловіка відмовилась від своєї частки в квартирі на користь сина [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом вживались заходи для розяснення прав позивачу, зокрема, в судовому засіданні судом сторонам неодноразово було розяснено положення ст. 10, 11 ЦПК України, а також положення ч. 1 ст. 143 ЦПК України щодо порядку призначення експертизи, оскільки було встановлено, що для зясування обставин, що мають значення для справи, зокрема щодо можливого перепланування квартири, істотними можуть бути спеціальні знання у галузі будівництва. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Клопотань від позивача про призначення по справі будівельно-технічної експертизи не надходило. Враховуючи викладене, суд вважає, що запропонований позивачем порядок користування спільною квартирою істотно порушує права інших співвласників, відтак, суд не вбачає можливості відійти від ідеального розміру часток сторін у праві власності на спільне майно, оскільки за запропонованим позивачем варіантом користування таке відхилення є істотним, а відповідачі не погоджуються на обмеження їх прав. Тому суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed