Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з вказаним вище позовом, в обґрунтування якого зазначила наступне. 13.06.1998 року вона та відповідач [PERSON] уклали шлюб. В шлюбі у них народилося два сини [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 10.09.2013 року, шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано за рішенням Приморського районного суду м. Одеси, де зазначено, що сторонами спільне господарство не ведеться з середини 2012 року. Згідно договору дарування від 01.12.2000 р., квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], в ній зареєстровані позивачка, відповідач та їх діти, а постійно мешкають тільки позивач та діти. Відповідач з середини 2012 року жодного разу не з'являвся, забрав усі свої речі та пішов у невідомому напрямку. Теперішнє місце мешкання відповідача позивачці невідоме. Всі обов'язки, що випливають з найму житлового приміщення несе позивачка, в тому числі за відповідача. Таким чином, позивачка, посилаючись на ст. ст. 71, 150 ЖК УРСР, Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та ст. 391 Цивільного кодексу України, просила суд позов задовольнити. В судове засідання сторони не з'явилися, представник позивача в письмовій заяві просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, відповідач в письмовій заяві проти задоволення позову не заперечував, просив справу розглянути в його відсутність, представник третьої особи про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність чи заперечень на позов до суду не надходило. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Частиною 2 ст. 197 ЦПК України закріплено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, на підставі всебічного, повного, об'єктивного і безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, встановив наступне. 13.06.1998 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, актовий запис № 429. В шлюбі у сторін народилося два сини [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 10.09.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно договору дарування від 01.12.2000 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] Договір засвідчено нотаріально (серія АВК № 176610 реєстр. № 1610) та зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН». Тобто, з цього моменту, згідно ст. 363 ЦК України, позивачка набула право власності на вищевказану квартиру і є її єдиним власником. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак, позивачка не має можливості розпорядитися своїм майном, в силу наступних обставин. У квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивачка, відповідач та діти, а постійно мешкають тільки позивач та діти. Відповідач з середини 2012 року у квартирі не з'являвся, забрав усі свої речі та пішов у невідомому напрямку. Теперішнє його місце мешкання позивачці невідоме. Всі обов'язки, що випливають з найму житлового приміщення несе [PERSON] Таким чином, відповідач у вказаній квартирі не проживає більш ніж як два роки, своїх особистих речей в квартирі не має, не приймає участі а ні у витратах на поточний ремонт квартири, а ні в оплаті необхідних комунальних та інших необхідних платежів. Згідно ст. 71 ЖК України, за тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Тимчасова відсутність особи повинна бути безперервною і, за загальним правилом, не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Якщо тимчасова відсутність особи перевищує шість місяців, члени сім'ї, в тому числі і колишні, а також наймодавець вправі пред'явити позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до вимог ч. 1 ст.16 ЦК України «Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу». Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном». Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їхніх родин і вправі розпоряджатися нею за своїм розсудом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними та підлягають задоволенню.

Outcome: approved