Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що 07.12.2004 року згідно договору дарування вона набула право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в м. Буринь, вул. Свободи,73. В подальшому нею були самочинно збудовані сарай літер «Б» та погріб з шийкою «ПГ» у 2005 році, літня кухня «Д», гараж «З», тамбур «а1» та навіс «Е» в 2011 році. Земельна ділянка, на якій знаходиться будинок із вказаними господарськими спорудами належить їй на праві власності. З метою реєстрації самочинно збудованих господарських споруд вона звернулася до архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області, однак отримала відповідь про відсутність повноважень зазначеного органу в проведенні таких дій на це майно. Поросила визнати за нею право власності на зазначені самочинно збудовані надвірні та побутові будівлі. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримав і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в задоволенні позову не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд листом. Представник третьої особи на стороні відповідача в задоволенні позову не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд листом. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 7 грудня 2004 року позивачка отримала в дар житловий будинок, за планом літ. «А-1» загальною площею 64,3 кв.м., житловою площею 33,8 кв.м. з наступними надвірними та побутовими будівлями: сарай «В», огорожа «N», що розташовані за адресою Сумська область, м. Буринь, вул. Свободи,73 та набула в подальшому право власності на нього, провівши державну реєстрацію договору, що вбачається з копії договору, витягу з Державного реєстру правочинів, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.5 -7). На протязі 2005-2011 років позивачка самочинно, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, добудувала на земельній ділянці, на якій розташований житловий будинок та яка належить їй на праві власності, за адресою Сумська область, м. Буринь, вул. Свободи,73 наступні господарські та побутові будівлі: сарай літер «Б»,погріб з шийкою «ПГ», літня кухня «Д», гараж «З», тамбур «а1» та навіс «Е», що вбачається з довідки ТОВ «Буринське БТІ», державних актів на право власності на землю, витягів з державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.8,9,10). Відповідно до звіту висновку технічного обстеження вказаних будівель, встановлена їх відповідність вимогам надійної та безпечної експлуатації, а згідно повідомлення Буринского лабораторного відділення Конотопського міськрайвідділу ДУ «Сумський обласний лабораторний центр міністерства охорони здоровя України», будівлі за вказаною адресою збудовано відповідно до «Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів» №173 від 19.06.1996 року. При цьому зазначені будівлі були внесені до технічного паспорту на житловий будинок (а.с.11-33). 30.01.2017 року позивачка звернулася до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області із заявою про прийняття в експлуатацію самочинно збудованих будівель, однак отримала відмову через відсутність правових підстав на вчинення таких дій інспекцією на ці будівлі (а.с.34-35). Як вбачається з положень ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пунктах 11 та 12 Постанови №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 Закону № 3038-VI право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт. У справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (1950 р.) кожен має право на повагу до його приватного, сімейного життя та до житла. З огляду на зміст зазначених правових норм та їх аналізу, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки, у звязку з чим її цивільний позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved