Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачем вона перебуває у шлюбі з 16 лютого 2007 року, який зареєстровано Виконкомом Миколаївської міської ради Донецької області за актовим записом № 10. Від даного шлюбу вони мають доньку: [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою. Однак подальше сімейне життя з відповідачем не склалось через те, що вже тривалий період у подружніх відносинах втрачено взаєморозуміння і повагу один до одного, в сім'ї часто виникають скандали з різних причин, у результаті чого між ними склалися такі відносини, що травмують психіку дитини та спотворюють її уявлення щодо родинних стосунків. Таким чином порушуються інтереси кожного члена родини і подальше спільне життя не можливе. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, та за її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Щодо розподілу спільного майна досягнуто взаємної усної угоди, претензій один до одного не мають. Також досягнуто взаємної угоди щодо проживання неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], із позивачкою. Просить суд розірвати шлюб між нею, [PERSON] та [PERSON], що був зареєстрований 16 лютого 2007 року Виконкомом Миколаївської міської ради Донецької області за актовим записом № 10. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання. 02 червня 2015 року надала до суду Заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити (а.с.15). Відповідач [PERSON], повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи до судового засідання не з'явився. 02 червня 2015 року направив на адресу суду Заяву, в якій просив справу слухати у його відсутності, проти розірвання шлюбу не заперечує. (а.с. 16). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 16 лютого 2007 року, який зареєстрували у Виконкомі Миколаївської міської ради Донецької області за актовим записом № 10 (а.с.14). Від шлюбу сторони мають доньку: [PERSON], [INFO] (а.с.4). В теперішній час шлюбні стосунки сторони не підтримують, спільне господарство ними не ведеться. Тобто, зараз кожний живе своїм окремим особистим життям, ніяким чином не переймаючись проблемами іншого. І таке спільне життя стало для сторін неприйнятним і неможливим. Таким чином їх сім'я фактично розпалась, шлюб існує тільки формально і зберегти його неможливо. Надання часу для примирення [PERSON] вважає недоцільним, так як відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Спору між ними про поділ спільного сумісного нажитого під час шлюбу майна на даний час не існує. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON] не просить суд відновити своє дошлюбне прізвище і бажає надалі іменуватися прізвищем «[PERSON]». Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. На підставі викладеного,

Outcome: approved