Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування позову посилалася на те, що з травня 1969 року перебувала у шлюбі з [PERSON], від спільного шлюбу з яким є дві доньки [PERSON] та [PERSON] За час шлюбу було придбано рухоме та нерухоме майно, а саме: автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску; причеп, 1991 року випуску; 31/200 частин житлового будинку № 179 з надвірними будівлями і спорудами вул. Комсомольській (в теперішній час Джарилгацька), 179 в м. Скадовську, гараж, розташований по вул. К.Маркса (в теперішній час Затишна), 59/5 в м. Скадовську. Все вищевказане майно було оформлене на імя [PERSON] Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано в 2003 році. Після розірвання шлюбу спільне майно не ділилося і перебувало у володінні та користуванні колишнього чоловіка позивачки. 23.12.2013 року [PERSON] помер. Після його смерті із заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка відмовилася від свої частки у спадщині на користь [PERSON] З посиланням на положення ст.ст. 22, 28, 44 КпШС України та ст.ст. 346, 368, 392 ЦК України позивачка просила визнати за нею право власності ідеально на 1/2 частину вищевказаних автомобілю, причепу та гаражу, а також 31/400 частину житлового будинку, оскільки перелічене майно є спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові. Пояснив, що оскільки спірне нерухоме та рухоме майно було придбано у період шлюбу, в т.ч. і за кошти, які [PERSON] забрав з сімї позивачки, воно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], а отже позивачка має право ідеально на 1/2 частину вищевказаного майна. Відповідачка [PERSON] та її представники в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі. В частині визнання за позивачкою права власності на частину житлового будинку позивачка посилалася на те, що він був придбаний за кошти позичені у її брата, [PERSON] не підтримував сімейних стосунків з позивачкою з 2001 року, з сімї пішов маючи лише одну валізу, грошей не мав. Будинок був у напівзруйнованому стані, ремонтувався її силами та силами [PERSON] В частині автомобілю, причепу та гаража також не визнала, оскільки вказане майно в період їх спільного з [PERSON] проживання істотно збільшилося у вартості внаслідок спільної праці з останнім. Також вказала, що фактично між [PERSON] та [PERSON] відбувся поділ майна, а саме [PERSON] залишив собі гараж, автомобіль та причеп, а [PERSON] була подарована частина квартири та залишені всі інші речі. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник відповідачки також вважав, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки вона не є власником спірного будинку, нею не доведено, що він набутий внаслідок спільної праці чи за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] Також просив у задоволенні позову відмовити. Також відповідачка та її представник просила застосувати до спірних правовідносин позовні давність, строки якої позивачкою пропущені без поважних причин. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали та не заперечували проти задоволення позову. Зокрема, вказала що квартира де проживали [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належала їм на праві часткової власності. [PERSON] в 1997 році подарувала свою частку позивачці, а у 2003 році це зробив і [PERSON] В 2003 році позивачка взнала, що у останнього є інша жінка, була сварка, з квітня 2003 року вони дізналися, що батько проживає з [PERSON] Коли він пішов з сімї то забрав побутову техніку, заощадження на машину, а також продав дачу, щоб купити будинок. Під час оформлення будинку позивачку не запрошували. Причеп був куплений в 1991 році, гараж побудований десь в 1995, а машина придбана в 1996. Суд, заслухавши доводи представника позивачки, відповідачів та їх представників, дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків. Судом з актового запису Скадовського райбюро ЗАГС Херсонської області про одруження № 57 від 31.05.1969, актового запису [PERSON] РАГС Скадовського РУЮ Херсонської області про розірвання шлюбу № 70 від 30.05.2003, а також відповіді [PERSON] державної реєстрації актів цивільного стану встановлено, що між позивачкою [PERSON] та [PERSON] 31.05.1969 було укладено шлюб, який розірвано 30.05.2003 (а.с. 4, 164 т. 1). У вказаний період сторони придбали наступне майно: автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску, д.н. [NUMBER], що вбачається з відповідей УДАІ в Херсонській області від 24.09.2014 та від 17.02.2015 (а.с. 10, 66 т. 1); причеп моделі ПГ 00.00.0, 1991 року випуску, д.н. [NUMBER], що вбачається з Технічного талону вказаного транспортного засобу (а.с. 10 т.1). З договору купівлі-продажу від 25.03.2003, посвідченого приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 880, вбачається, що [PERSON] продав, а [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частках належну продавцю 31/100 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по вул. Комсомольській, 179 м. Скадовськ Херсонської області (п. 1). Продаж вчинено за згодою сторін за 10600 грн., з яких продавець отримав від покупців до підписання цього договору 5300 грн., а решту грошей в розмірі 5300 грн. покупці зобовязуються заплатити продавцю до 25.09.2003 (п. 5). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 314212 від 08.04.2003 вбачається, що права власності на вищевказаний будинок зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 31/200 частин за кожним (а.с. 12, 92 т. 1; 38-39, 87-93 т. 2). Крім того, рішенням виконкому Скадовської міської ради депутатів трудящих № 54 від 20.04.1976, [PERSON] надано дозвіл на будівництво гаражу розміром 3,0 Х 5,0 по вул. К.Маркса, 59/5 в м. Скадовську, право власності на який не оформлено, а також дозволено його реконструкцію, що вбачається з заяви [PERSON] та п. 1.30 рішення Скадовської міської ради народних депутатів № 153 від 07.07.1996 (а.с. 12-16, 86-91, 157-158 т. 1). Суду надані розписки [PERSON] про отримання від [PERSON] грошових коштів в розмірі 5300 грн. 25.03.2003 та від [PERSON] в сумі 5300 грн. 20.09.2003 (а.с. 62 т. 2). З актового запису про розірвання шлюбу № 76 від 11.06.2003 [PERSON] РАГС Скадовського РУЮ вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 154 т. 2). З актового запису про реєстрацію шлюбу № 6 від 07.07.2007 Приморської сільської ради Скадовського району Херсонської області вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб і після одруження обом з подружжя присвоєне прізвище [PERSON] (а.с. 49 т. 1). 23.12.2013 [PERSON] помер, що вбачається з актового запису про смерть [PERSON] державної реєстрації актів цивільного стану Скадовського РУЮ в Херсонській області № 367 від 24.12.2013 (а.с. 9 т. 1). Із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися дружина померлого [PERSON] та дві його доньки [PERSON] та [PERSON] Остання у встановленому законом порядку відмовилася від прийняття спадщини на користь своєї сестри [PERSON], що вбачається з копії спадкової справи після смерті останнього (а.с. 46, 47 т. 1). Родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] сторонами не заперечувалися і також підтверджуються наданими сторонами копіями свідоцтв про народження, про укладення та розірвання шлюбу (а.с. 5-8 т. 1). З Акту обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] від 27.07.2016, посвідченого Скадовською міською радою вбачається, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом, вели спільне господарство, проводили ремонтні роботи в будинку та подвіря, були зареєстровані за адресою: [INFO] (Комсомольська), 179/1 з березня 2003 року до моменту смерті [PERSON] (а.с. 97 т. 2). З копії Домової книги прописки громадян вбачається, що [PERSON] був зареєстрований за вищевказаною адресою з 20.05.2003, а [PERSON] з 21.07.2007 (а.с. 152-153, т. 2). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що продав будинок [PERSON] з покійним чоловіком, як він вважав. Розраховувалися вони за будинок частинами першу частину грошей в м. Скадовську йому віддала [PERSON] і вони оформили будинок у нотаріуса, а другу частину через 3-4 місяці [PERSON] привіз до смт. Лазурне. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] та [PERSON] почали жити в цивільному шлюбі з 08.03.2003 року. На дні народження у Піщанського [PERSON] повідомив, що не хоче жити з позивачкою та буде створювати сімю з [PERSON] Через деякий час вони придбали частину будинку, дві кімнати, яку відремонтували. Позивачка до будинку жодного відношення не мала. [PERSON] казав, що залишив позивачці квартиру, а собі забрав машину, причеп та гараж. Шлюб між [PERSON] та позивачкою було розірвано в березні 2003. На день народження [PERSON] 09.12.2003 року він з [PERSON] вже жив разом. Свідку невідомо, чи були заощадження, які останній забрав коли йшов від позивачки. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] та [PERSON] почали зустрічатися 2001 року. Вони разом в 2002 році були на вечері та 08 березня, на день народження чоловіка свідка [PERSON] представив відповідачку, як свою дружину. Восени 2001 року позивачка скаржилася, що останній пішов з сімї, навіть якийсь час жив у гаражі. Деякий час вони проживали у [PERSON]. Потім [PERSON] та [PERSON] придбали будинок, який був у жахливому стані, просили позичити гроші, потім спільно робили ремонт будинку. Зі слів [PERSON] гроші позичили у брата [PERSON] Через 5-6 років спільного проживання з [PERSON] позивачка просила свідка домовитись в звязку з хворобою [PERSON], щоб він його частину будинку переписав на [PERSON] чи на онука. [PERSON] з цього приводу казав, що все залишив та нічого не винен. Позивачка дала розлучення [PERSON] після того, як він переоформив свою частину квартири, від неї пішов з однією валізою, також забрав машину, гараж та причеп. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що на Різдво 2002 року [PERSON] вже зустрічався з [PERSON], а на 08 березня назвав її цивільною дружиною. Мав мір розлучитися з позивачкою та розписатися з [PERSON] Прожили разом з нею вони десь рік, а потім вирішили придбати будинок. Гроші на придбання будинку позичили у брата [PERSON], оформили на обох. Позивачка не давала [PERSON] розлучення поки він не переоформить квартиру, від позивачки він пішов без грошей, з однією сумкою, за усною домовленістю залишив собі машину, причеп та гараж. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] не жив з позивачкою з 2001 року з його слів. Проживав з [PERSON] на квартирі свідка з березня 2002 року. У [PERSON] фактично нічого не було, все їм надала свідок. Машина та причеп стояли у свідка в гаражі. Свідок порадила їм придбати у [PERSON] будинок, познайомила їх і воли домовились. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] його колишня дружина, з якою він проживав однією сімєю до грудня 2001 року, а розлучився в 2003 році. Остання пішла від нього в березні 2002 року. В грудні 2001 року до нього приходила позивачка та повідомила, що його дружина зустрічається з [PERSON], а жити з ним почала з березня 2002 року. Літом на море приїжджав брат [PERSON] та позичив їй з [PERSON] 10000 доларів. Причеп робив син свідка, варив, міняв резину. Коли [PERSON] пішла, у неї було заощаджень 5-6 тис. грн. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивачки. З початку 2003 року до травня постійно була вдома та часто бачила, що [PERSON] на велосипеді їздив на роботу, приїжджав на обід. Розмов про те, що він з позивачкою не живе разом не чула. Пізніше від сусідів дізналася, що вони розлучилися. Як вбачається з правової позиції, висловленої Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України, при розгляді справи № 6-66цс13, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцеві положення Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Установлено, що договір купівлі-продажу квартири укладено та нотаріально посвідчено 26 листопада 2003 року, тобто із цієї дати в виникло право власності на спірну квартиру. Виходячи з наведеного не можна визнати правильним застосування судами норм статей ЦК України 2003 року та статей 62, 74 СК України для визнання за позивачем права власності на половину квартири, набутої до 1 січня 2004 року, без встановлення факту створення сторонами спільної часткової власності на квартиру та визначення ступеня участі в цьому позивача працею й коштами. Таким чином, на думку суду, до правовідносин, які виникли між сторонами не можливо застосувати положення ЦК України та СК України, а підлягають застосуванню Закон України «Про власність» та КпШС України. Позов обґрунтовано передбаченою ст. 22 КпШС України презумпцією спільності майна подружжя придбаного під час шлюбу. Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Фактично аналогічною за змістом є і норма ст. 60 СК України. Відповідно до ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до ч. 2 ст. 28 КпШС України, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність», праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність», майно , нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Крім того, відповідно до ст. 48 Закону України «Про власність», Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Також, відповідно до ст. 6 ЦК УРСР, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом:, зокрема, визнання цих прав, а також іншими засобами, передбаченими законом. Як вбачається з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12.06.98 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Відповідно до пп. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Окрім вищевказаних положень Пленуму, в теперішній час Верховний Суд України послідовно у правових позиціях зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України, яка є аналогічною ст. 22 КпШС України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Вказане вбачається з правових позицій у справах №6-801цс16, №6-2641цс15, №6-2333цс15, №6-612цс15, №6-38цс15, №6-79цс13. Таким чином для вирішення питання про те, чи підлягають захисту порушені права позивачки необхідно встановити чи набула вона внаслідок вищевказаної презумпції право власності на спірне рухоме та нерухоме майно. Так, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частину автомобілю та причепу підлягають задоволенню, оскільки вони придбані в період 1991-1997 року, період спільного проживання [PERSON] та [PERSON], перебування їх у шлюбі та за їх спільні кошти. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Доводи відповідачки [PERSON] та її представників в частині того, що між [PERSON] та [PERSON] фактично відбувся поділ належного їм спільного майна не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки належними доказами цього могли б бути рішення суду або нотаріально посвідчений договір. Таких доказів суду не надано. Також не надано суду належних і допустимих доказів того, що вказане рухоме майно істотно збільшилося у вартості внаслідок матеріальних чи трудових затрат [PERSON], виходячи з того, що остання познайомилася із [PERSON] в 2001 році їй не можуть бути відомі обставини придбання вказаного майна. Вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частину гаражу задоволенню не підлягають, оскільки гараж, який не введено в експлуатацію та частково позначений органами БТІ як обєкт самочинного будівництва не є обєктом права власності до часу здачі його в експлуатацію та реєстрації як нерухомого майна у встановленому законом порядку. При цьому суд звертає увагу на те, що гараж за фактичним розмірами відрізняється від розмірів зазначених у рішенні 1976 року про дозвіл його будівництва, щодо його будівництва та реконструкції, в матеріалах інвентарної справи на гараж, відсутні будь-які проекти чи ескізи в т.ч. і ті, на які є посилання у рішенні 1996 року про дозвіл на його реконструкцію. Також суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на 31/400 частину спірного житлового будинку, як обєкта спільної сумісної власності подружжя. Суд погоджується з доводами представника позивачки про те, що з урахуванням положень ст. 44 КпШС України шлюб під позивачкою та [PERSON] юридично розірвано 30.05.2003, як вбачається з відповіді органів РАЦС (а.с. 164 т. 1) на підставі заяви подружжя від 08.04.2003, яка подана у день реєстрації права власності на будинок у органах БТІ. Але, допитані в ході судового розгляду свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] послідовно стверджували, що [PERSON] не жив з позивачкою [PERSON] з 2001-2002 року. Вказане підтверджується і тим, що будинок був ним придбаний 25.03.2003 в період шлюбу, але спільно з іншою особою [PERSON], без отримання згоди другого з подружжя, оформлений на [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. При цьому, суд також звертає увагу на те, що протягом життя [PERSON] і аж до моменту його смерті (2003-2013 роки) позивачка [PERSON] не зверталася до нього, органів нотаріату чи суду із вимогою про оформлення за собою відповідної частки вказаного нерухомого майна, як спільного майна подружжя хоча їй було відомо про придбання ним будинку і проживання у ньому разом з відповідачкою [PERSON] За таких обставин, суд вважає, що вказаний будинок хоча і був придбаний в період шлюбу між [PERSON] та [PERSON], але відсутні належні та допустимі докази того, що він був придбаний за спільні кошти чи внаслідок спільної праці чи в інтересах сімї останніх. Таким чином, суд вважає недоведеним факт того, що 31/200 частина спірного будинку яка зареєстрована за [PERSON] має статус спільного сумісного майна подружжя, [PERSON] має право власності на відповідну частину вказаної частки і вказане її право власності підлягає судовому захисту.

Outcome: partial