Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , діючої в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Вимоги обгрунтовані тим, що позивач є власником вказаного житлового будинку, а відповідач [PERSON] являється колишньою невісткою (колишньою дружиною її сина [PERSON] ) і [PERSON] відповідно онуком позивача, яких [PERSON] зареєструвала на прохання сина, однак з серпня 2018р. відповідачі не проживають за вказаною адресою, виїхали з будинку спочатку за адресою: [ADDRESS] , а згодом 01.08.2019р. забрали свої речі і виїхали до Польщі за невідомою адресою, де онук навчається, згідно відповіді зі Служби у справах дітей ОМР, копія якої додана до матеріалів справи. Оскільки зв`язку з ними немає, тому вирішити питання про зняття з реєстраційного обліку у добровільному порядку у позивача немає можливості. Більше року відповідачі не проживають за зареєстрованим місцем проживання, в зв`язку з чим позивач вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Наявність реєстрації відповідачів в будинку порушує права позивача щодо розпорядження та користування належним майном на свій розсуд. Ухвалою судді від 09.06.2020р. відкрито провадження у справі та визначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 08.12.2020р. ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати до участі в справі в якості третьої особи залучено Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування. Позивач в судове засідання не з`явилася, адвокат позивача Капля Т.А. надала клопотання про розгляд справи за їх відсутності, в якому просила заявлені вимоги задовольнити та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Раніше в судовому засіданні [PERSON] пояснювала, що два роки тому відповідач [PERSON] вночі вивезла з будинку речі свої та дитини спочатку до своєї матері на [ADDRESS] , коли син перебував у відрядженні за кордоном, а потім виїхала до Польщі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, викликалася належним чином за зареєстрованим місцем проживання, через неповідомлення відповідачем адреси фактичного місця проживання, суд прийшов до висновку про можливість проведення розгляду справи у відсутності відповідача. 08.12.2020р. адвокатом відповідача Жмудом О.В. на адресу суду направлено відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] .. Заперечуючи проти вимог представник відповідача [PERSON] вказував на те, що [PERSON] вселилась в [ADDRESS] як член сім`ї власника будинку, оскільки 07.10.2006р. між нею та [PERSON] було укладено шлюб, пізніше у подружжя народився син [PERSON] , його місце проживання було також зареєстровано за цією ж адресою. Зі слів [PERSON] з дозволу позивача [PERSON] на території домоволодіння вони з чоловіком побудували до 2010р. будинок, де і почали проживати. Наприкінці серпня 2018р. батьки чоловіка під час його перебування у закордонному відрядженні на судні іноземного судновласника та за його вказівкою, під час тимчасової відсутності відповідача з сином у будинку, змінили замки на вхідних воротах, чим позбавили можливості потрапити до власного житла. Як наслідок, відповідач з сином змушені були оселитися в квартирі матері відповідача. Тому, як зазначає представник відповідача, [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з поважних причин. Також як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог представник відповідача посилається на постанову ВС від 03.04.2019р. у справі №210/1857/15-ц. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи в сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до договору купівлі-продажу від 24.121985 р., посвідченого державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Савіною К.Л., власником житлового будинку з надвірними господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . Даний договір зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації (а.с.3-4) Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) на житловій площі в будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1953 р.н. з 16.03.1990р. як власник, [PERSON] , 1973 р.н., з 30.10.1991р., як син власниці, [PERSON] , 1982 р.н., з 11.02.1998р. -як син власниці, [PERSON] , 1950 р.н., з 27.07.1994р., як чоловік власниці, [PERSON] , 1986 р.н., з 25.10.2006р. - як невістка власниці, та [PERSON] , 2007 р.н., з 13.04.2007р. як онук власниці (а.с.5). 07.10.2006р. у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №1810 (а.с.6). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження, виданого 20.03.2007 р. Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м.Одеси (а.с.7). Відповідно до рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 30.07.2019р. по справі №523/1637/19, шлюб, зареєстрований 07 жовтня 2006 року, Відділом ДРАЦС Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1810 між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Рішення набрало законної сили на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 20.02.2020р.(а.с.8). Згідно відповіді Служби у справах дітей Одеської міської ради, спеціалістами територіального відділу служби у справах дітей за вказаною [PERSON] адресою проживання малолітнього [PERSON] , 2007 р.н., а саме: [ADDRESS] , здійснено виїзд. Бабуся малолітнього [PERSON] повідомила, що її донька [PERSON] разом зі [PERSON] знаходяться в Польщі. [PERSON] вже отримала карту побуту на постійне проживання в країні, невдовзі таку картку отримає і онук. Повертатися в Україну вони не планують, тому що донька там працює, отримує гарну зарплатню та може утримувати дитину, тому що батько не надає кошти на утримання дитини. На засіданні комісії з питань захисту прав дітей Суворовської районної адміністрації ОМР 11.07.2019р. було затверджено висновок служби у справах дітей ОМР про підтвердження місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , для його тимчасового виїзду за межі України (а.с.9-10). Згідно інформації по Одеській ЗОШ №5, [PERSON] , [INFO] , був відрахований з закладу 06.09.2019р. у зв`язку зі зміною місця проживання та місця навчання до Польщі на підставі заяви матері [PERSON] та довідки з подальшого місця навчання (а.с.12,13). Згідно довідки з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 03.03.2020р., [PERSON] , [INFO] , перетнув кордон України (виїзд) 01.08.2019р. в пункті пропуску Мостиська (а.с.11). Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з нормами ст.405 ЦК України, чени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтею 391 ЦК України «Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння», якою визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 321 ЦК України, визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Допитаний в суді в якості свідка [PERSON] зазначив, що він є чоловіком позивача та власниці житлового будинку, в будинку разом з ним та дружиною [PERSON] проживали молодший син з дружиною [PERSON] . Вона хотіла в Європу, на цьому підґрунті у них з сином [PERSON] виникали сварки, що привело до розлучення. Потім казали, що [PERSON] виїхала до Польщі, влаштувалась працювати в салон краси, а онук [PERSON] там ходить до школи. Спочатку відповідач хотіла виїхати в Канаду, до батька, тому що не бачила перспектив проживання в Україні, потім їй запропонували виїхати до Європи і вона, без згоди сина, вивезла до Польщі онука. Також зазначив, що [PERSON] не проживає в будинку [ADDRESS] вже близько 2-х років, ще до розірвання шлюбу. Свідок [PERSON] , яка є давньою знайомою позивача, близько 30 років, зазначила, що вже протягом 2-2,5 років не бачила відповідача за адресою: [ADDRESS] , чула, що вона виїхала проживати за кордон України. В силу частин 1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою другою ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу положень ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1-4 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідно до вимог ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом;докази подаються сторонами та іншими учасниками справи ; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд звертає увагу на те, що відповідачем та її представником у відзиві зазначено про наявність доказів на підтвердження факту звернення до правоохоронних органів щодо неправомірної поведінки [PERSON] та [PERSON] , однак з копії відповіді начальника Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області, яку додано до відзиву, не зрозуміло, які протиправні дії було вчинено і в чому вони полягали. Представником відповідача [PERSON] не заявлялись клопотання про витребування доказів та не було зазначено про неможливість отримати їх самостійно. Відповідно до ст.7 Закона України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 03.04.2019р. по справі №210/1857/15-ц, статті 383 ЦК України, та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідач [PERSON] згідно ст.64 ЖК Української РСР, вже не є членом сім`ї власника житла - [PERSON] , понад один рік не проживає за спірною адресою, що підтверджується копіями документів, які є в матеріалах справи, а також показами свідків [PERSON] та [PERSON] , тобто з боку позивача доведено той факт, що відповідач по справі понад один рік не проживає на спірній житловій площі без поважних на те причин, суд вважає, що вимога про визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування спірним житлом є законною та підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про визнання неповнолітнього [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням, то така вимога не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини другоїстатті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як судом встановлено, батько дитини проживає в будинку і його місце проживання зареєстровано в ньому. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. З огляду на зазначене, не може бути підставою для зняття з реєстрації в будинку дитини не проживання матері, а право користування жилим приміщенням за малолітньою дитиною надасть їй у майбутньому визначити свої місце проживання самостійно відповідно до положень частини четвертої статті 29 ЦК України.

Outcome: partial