Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

[PERSON] , звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 43,7 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м., який розташований в [ADDRESS] . Вказує на те, що у вище вказаному житловому будинку окрім неї, зареєстровані та проживають її брат [PERSON] , його дружина [PERSON] та їх діти - [PERSON] і [PERSON] . На даний момент вони здійснюють їй перешкоди у нормальному користуванні житловим будинком та реалізації свого право як власника. Просить суд, ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в праві користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] , [INFO] і зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 27 жовтня 2016 року, номер запису про право власності 17123093, шляхом виселення з житлового будинку відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтвердила обставини викладені в позовній заяві. Зазначила, що згідно договору дарування житлового будинку від 27 жовтня 2016 року, її мати [PERSON] подарувала їй житловий будинок який розташований в [ADDRESS] . При житті [PERSON] , відповідачі були зареєстровані та проживали у спірному житловому будинку в якості членів сім`ї померлої. Однак після смерті [PERSON] , відповідачі стали чинити їй перешкоди в користуванні та розпорядженні житловим будинком. Також вказала, що на даний час [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виселилися з спірного житлового будинку, та повідомили позивачку, що не мають ніяких претензій на нього та не будуть більше там проживати. Просить суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтвердила обставини по справі та просила суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що він проживає у спірному житловому будинку, перешкод у користуванні та розпорядженні майном [PERSON] він не чинить, окрім того він не має іншого житлового будинку, де міг б проживати, також вказував на те, що під час опалювального сезону його не можна виселяти із житла, коли він знайде інше житло він з`їде. Також підтвердив, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виселилися з спірного житлового будинку, не мають ніяких претензій на нього та не будуть більше там проживати. Тому просить суд відмовити у задоволенні позову в частині виселення його із спірного житлового будинку. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час і місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомили і не просили суд відкласти розгляд справи, а тому суд вважає, що справу можна розглядати в їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] та договір дарування земельної ділянки площею 0,1390 га кадастровий номер 7321055100:01:002:1343, за цією ж адресою, які були посвідчені приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №1606 та № 1608 відповідно. Отже, позивачка є власником даного майна про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно домової книги з справи №242 на домогосподарство, яке розташоване в [ADDRESS] , відповідач [PERSON] був зареєстрований у вказаному житловому будинку 25 липня 1989 року, відповідач [PERSON] - 29 вересня 1997 року, відповідач [PERSON] - 19 вересня 2014 року, відповідач [PERSON] - 22 травня 2015 року. Крім того, встановлено, що позивачка [PERSON] , прибула з [ADDRESS] та 27 квітня 2012 року зареєстрована у вказаному господарстві. Згідно довідки №1220 від 26 березня 2019 року виданої виконавчим комітетом Глибоцької селищної ради, в будинку що знаходяться в [ADDRESS] , який належить [PERSON] на праві приватної власності, постійно зареєстровані та проживають: [PERSON] (мати), [PERSON] (брат), [PERSON] (дружина брата), [PERSON] (племінник), [PERSON] (племінник). Крім того, в становлено, що 10.07.2019 року [PERSON] надіслала попередження відповідачам через приватного нотаріуса Тимофтій Л.М. про необхідність звільнення житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, оскільки він необхідний їй для проживання, проведення капітального ремонту та догляду за хворою мамою. 29.05.2020 року [PERSON] повторно попередила відповідачів про виселення до 31 серпня 2020 року з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , який належить їй на праві власності і необхідний для проживання та проведення капітального ремонту, що підтверджується заявою від 29.05.2020 року за №1217/02-24, засвідченою приватним нотаріусом Тимофтій Л.М. Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) і зареєстрованою в реєстрі за № 344. Встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає у житловому будинку [ADDRESS] , а відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з`їхали із спірного майна. [PERSON] померла [INFO] в смт. Глибока Глибоцького району Чернівецької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. З матеріалів справи вбачається, що позивачка набула право власності на спірний житловий будинок на підставі договору дарування від 27 жовтня 2016 року, а відповідачі не є членами її сім`ї та не ведуть з нею спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час Згідно зі статтею 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У статті 116 ЖК Української РСР встановлено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до пункту 11 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР). Як встановлено судом, відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки вселилися до нього за згодою колишнього власника майна, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У § 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи питання про виселення відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає, що вони добровільно виселилися з спірного житлового будинку, тобто своїми діями фактично визнали позовні вимоги, та із слів [PERSON] та [PERSON] , вони не мають бажання повертатися до будинку для прожиття, що свідчить про втрату інтересу до спірного житла. Також неявку відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання, судом розцінюється, як втрата інтересу до захисту своїх прав щодо проживання у спірному майні, а тому суд вважає, що позовні вимоги про їх виселення слід задовольнити. Розглядаючи позовні вимоги про виселення відповідача [PERSON] в контексті пропорційності втручання в його права мирного володіння майном, на важливості врахування якої наголошує ЄСПЛ суд виходить із наступного. Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Встановлено, що для відповідача [PERSON] спірне житло є єдиним, будь якого іншого житла він не має, за вказаною адресою є його зареєстроване місце проживання. Відповідачка ж має у власності інше житло по [ADDRESS] , а тому на думку суду інтереси відповідача [PERSON] на проживання у даному будинку перевищують інтереси позивача на користування цим же майном. Позивачем в судовому засіданні не доведено неможливості використання спірного майном за умов проживання у ньому відповідача [PERSON] . Отже, враховуючи, що [PERSON] має у власності інше житло, а для [PERSON] спірний житловий будинок є єдиним доступним житлом, досліджуючи пропорційність виселення, вважаю, що виселення [PERSON] призведе до порушення його прав, тому позов у даній частині задоволенню не підлягає.

Outcome: partial