Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Канівської міської ради про визначення місця проживання дітей з матір`ю, яка повністю утримує дітей, посилаючись на те, що вони з відповідачем 17 червня 2004 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2014 шлюб між сторонами розірвано. З того часу діти проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні. Відповідач дітей не утримує та не приймає участі у житті дітей. У зв`язку з чим позивач, з огляду на створені нею найбільш сприятливі умови для виховання та розвитку дітей, просить суд визначити місце проживання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з нею. Позивач в судове засідання не з`явилася, свої інтереси доручила представляти адвокату Бовшику М.Ю. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення повістки за останньою відомою адресою проживання відповідача. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Представник органу опіки та піклування у судовому засіданні при вирішенні даного спору поклалась на розсуд суду та просила суд при винесенні рішення врахувати інтереси дітей. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не надав ,також неподав відзив на позовну заяву та позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи тому у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності було встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач являється рідним батьком неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 8-9). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 05.12.2014, що підтверджується копією рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області (а.с. 11). З довідки виконавчого комітету Канівської міської ради № 16217 від 20.11.2018 вбачається, що діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають з матір`ю та знаходяться на її утриманні (а.с.13). Як встановлено в судовому засідання позивачем створені всі належні умови для виховання та розвитку дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. На підставі викладеного, беручи до уваги ставлення матері до своїх дітей, її участь у їх вихованні, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дітей з матір`ю, яка має можливість утримувати дітей матеріально, враховуючи думку представника служби у справах дітей, а також з метою забезпечення інтересів дітей, які на даний час проживають з матір`ю суд приходить до висновку про необхідність визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved