Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ТОВ «Скат-Центр» про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням законних трудових прав, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 09 червня 2017 року вона була звільнена за згодою сторін з ТОВ «Скат-Центр», де працювала на посаді охоронника. На час звільнення відповідач мав перед нею заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 17849,23 грн., яку було стягнуто рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 28.09.2018 року. Повністю заробітна плата їй була виплачена 18.12.2018 року. Затримка повного розрахунку склала майже рік після її звільнення, у зв`язку з чим вона переносила особливі моральні страждання, не мала можливості купляти необхідні продукти харчування, одежу, речі першої необхідності, ліки. Вона була змушена змінити звичайний уклад свого життя: звертатися до відповідних органів для захисту порушеного права. Порушення її трудових прав негативно відбивається на її душевному та психічному стані, заподіюючи їй щоденні моральні страждання, тобто моральну шкоду, яку вона оцінює у 25 000 гривень та яку просить стягнути з відповідача на свою користь. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача, ТОВ «Скат-Центр», повідомлявся про розгляд справи та про необхідність надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник відповідача, ТОВ «Скат-Центр», своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 16.05.2013 року по 11.06.2017 року працювала на посаді охоронника у ТОВ «Скат-Центр», що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] від 11.04.1980 року (а.с.7-8). 11 червня 2017 року [PERSON] звільнено з посади за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України, на підставі наказу № 660 від 09 червня 2017 року (а.с. 8 зв.б). Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 28.09.2018 року з ТОВ «Скат-Центр» на користь [PERSON] була стягнута заборгованість по заробітній платі у розмірі 17849,23 грн. (а.с.12-14). Відповідно до листа заступника начальника Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві від 20.12.2018 року №М-5203, М-5253 на виконанні у Голосіївському районному ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві перебувало зведене виконавче провадження №57201922, в тому числі виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Слов`янського міськрайонного суду Донецької області №243/7343/18 від 09.11.2018 року про стягнення з ТОВ «Скат-Центр» на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 17849,23 грн. Згідно з платіжними дорученнями №2535 від 18.12.2018 року, кошти на загальну суму 17849,23 грн. перераховано на користь стягувача. 20.12.2018 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду в повному обсязі (а.с.18). Згідно із ст. ст. 21,43 Конституції України, ст. ст. 94, 115 КЗпП України, ст. ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно - правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Відповідно до ст. 115 КЗпП України - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (правова позиція ВСУ у справі № 6-788цс16). Приймаючи до уваги, що позивача було звільнено в червні 2017 року, а остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати було проведено лише 18 грудня 2018 року, пройшло більше року, при цьому позивач вимушена була захищати свої права в судовому порядку, суд вважає, що вказане призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв`язків, та враховуючи тривалість страждань позивача та беручи до уваги співмірність, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Враховуючи обставини справи, оцінюючи надані докази щодо характеру та ступені моральних страждань позивача, рівень втрати нормальних життєвих зв`язків чи додаткових зусиль останнього для організації свого життя, суд визнає розмір заявлених позовних вимог у сумі 25000 грн. завищеним та вважає достатнім та справедливим стягнути на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 2000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 61,47 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial