Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Олександрійського міськранного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] Позов мотивує тим, що вона являється власником будинку [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 21 травня 1999 року, який зареєстровано в Олександрійському бюро технічної інвентаризації 20 грудня 1999 року за №2527/103. Крім неї в зазначеному будинку зареєстровані сини [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON], з яким тривалий час проживали однією сім'єю та вели спільне господарство. У вересні 2017 року відповідачі змінили місце проживання, але не змінили адресу реєстрації місця проживання у будинку [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилася, але подала заяву про можливість розглянути справу в її відсутність, на позовних вимогах наполягає, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідачф у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду були повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Згідно ч. 4 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст.247ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об'єктивно оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до такого висновку. [PERSON] на підставі договору-купівлі продажу нерухомого майна від 21.05.1999 року належить 3/4 частини житлового будинку з належною частиною надвірних будівель по [ADDRESS]. Даний договір зареєстровано в Олександрійському бюро технічної інвентаризації за №2524/103 від 20.12.1999 року. Згідно довідки про склад сім'ї №376 від 11.10.2018 року встановлено, що у будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - власник, [PERSON] - син, [PERSON] - син, та [PERSON] - чоловік. Відповідно до акту про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації №377 від 11.10.2018 року, завіреного квартальним комітетом №15, [PERSON] та [PERSON] не проживають у [ADDRESS] з вересня 2017 року, не мають там особистих речей. Згідно акту про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації №378 від 11.10.2018 року, завіреного квартальним комітетом №15, [PERSON] не проживає у [ADDRESS] з вересня 2017 року та не має там особистих речей. Судом встановлено, що відповідачі не є власниками будинку [ADDRESS] та тривалий час не проживають у цьому приміщенні. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненніним правакористування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст. 391 ЦК України. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», передбачена можливість визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у разі її відсутності понад шість місяців після виконання рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Оскільки відповідачі є членами сім'ї позивача, то спірні правовідносини між сторонами регулюються ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Докази про те, що між сторонами були встановлені інші домовленості, у матеріалах справи відсутні. Враховуючи відсутність відповідачів за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником будинку та відповідачами, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування вказаним будинком. Відповідно до ст.41Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВРвід 17.07.1997року «Проратифікацію Конвенціїпро захистправ людиниі основоположнихсвобод 1950року ПершогоПротоколу тапротоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню. Реєстрація відповідачів в помешканні за вищевказаною адресою, фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Як вбачається із заявлених вимог, позивачем не заявлено вимог щодо стягнення судових витрат з відповідачів, а тому їх необхідно віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved