Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Краснокутського районного суду Харківської області з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просить: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки №б/н від 01.08.2006 року, укладений між [PERSON] та ПСП «Фацелія» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6323584200:01:001:0314, скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6323584200:01:001:0314, зареєстрованого 11.08.2008 року у Краснокутському районному відділі Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» за №040869900150; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47855002 від 19.07.2019 року, номер запису про речове право 32462868, посилаючись на те, що згідно державного акту серії ХР №058854 позивачу на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,6648 га з кадастровим номером 6323584200:01:001:0314, розташована на території Любівської сільської ради Краснокутського району Харківської області. В липні 2019 року на підставі листа заступника начальника Відділу у Кранокутському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №123/145-19 від 11.07.2019 року позивачу стало відомо, що належна їй на праві власності вищевказана земельна ділянка передана в оренду ПСП «ФАЦЕЛІЯ» начебто на підставі Договору оренди землі №б/н від 01.08.2006 року, при цьому, жодних письмових договорів щодо оренди вказаної земельної ділянки з ПСП «ФАЦЕЛІЯ» позивач не укладала та не підписувала, повноважень на його підписання від її імені вона нікому не надавала, тобто у позивача було відсутнє волевиявлення на укладення договору спірного договору, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак надав суду заяву про підтримання вимог [PERSON] та про слухання справи у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнав та прохав відмовити в їх задоволенні. Також прохав клопотання про призначення повтовної комісійної судово почеркозначої експертизи залишити без подальшого розгляду та продовжити розгляд справи по суті за наявними в справі матеріалами. Суд, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, допитавши свідків, рийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволені позову [PERSON] , виходячи з наступного. Матеріали справи свідчать, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3,6648 га, кадастровий номер 6323584200:01:001:0314, розташованої на території Любівської сільської ради Краснокутського району Харківської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ХР №058854 від 13 грудня 2004 року, виданого згідно з розпорядженням голови Краснокутської райдержадміністрації від 6 вересня 2004 року № 274. 01 серпня 2006 року між приватним сільськогосподарським підприємством «Фацелія» та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки площею 3,6648 га, яка знаходиться на території Любівської сільської ради, контур № [NUMBER] , зем. ділянка № [NUMBER] , відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Любівської сільської ради Краснокутського району Харківської області, строком на п`ятнадцять років. Дане речове право зареєстроване у Краснокутському районному відділі Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 11.09.2008 року за №040869900150. Окрім цього право оренди ПСП «Фацелія» на спірну земельну ділянку зареєстроване державним реєстратором сектору державної реєстрації Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області Бондар М.В., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпопек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 02.09.2019 року. Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 17 грудня 2019 року за клопотанням представника позивача по справі призначена судово-почеркознавча експертиза. Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи №2561, складеного 13 травня 2020 року експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, підпис від імені [PERSON] в договорі оренди землі № б/н від 01.08. 2006 року, укладеному між [PERSON] та ПСП «Фацелія», розташований на сьомій сторінці, в графі «Підписи сторіін» «Орендодавець» виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] обґрунтувала вимоги тим, що вона не підписувала спірний договір оренди земельної ділянки, згоди та повноважень на його укладення \~ \~ \~ \~й підписання іншій особі не надавала, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладання спірного правочину. За змістомцивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з частиною першою статті\~15, частиною першою статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно із частиною першою статті 202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована нанабуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Частиною третьою статті 203 ЦК України\~передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у\~статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205\~ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207\~ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою\~статті 627 ЦК України\~і відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі»\~(чинної на момент винекнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається в письмовій формі. За частиною першою статті 15\~Закону України\~«Про оренду\~землі» \~(чинної\~на момент\~винекнення спірних\~правовідносин)\~істотними умовами\~договору оренди\~землі є:\~об`єкт\~оренди \~ (місце\~ \~розташування \~ та\~ розмір\~ земельної\~ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата\~із зазначенням\~ її\~ розміру,\~ індексації,\~ форм\~платежу,\~ \~строків,\~ \~порядку \~ її\~ \~внесення \~і \~ перегляду\~ \~та відповідальності\~за її\~несплату; умови\~використання та\~цільове призначення\~земельної \~ділянки,\~яка передається\~в оренду;\~ умови\~збереження стану\~об`єкта\~оренди; умови\~і строки\~передачі земельної\~ділянки орендарю;\~ умови\~повернення земельної\~ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення\~об`єкта\~оренди чи\~його частини;\~ відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Відповідно до частини четвертої\~статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що: «такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом з цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. В даному позові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід відмовити не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, а з підстав неналежно обраного способу захисту, яким, на думку суддів є усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном. Оскільки така вимога останнім не пред`являлася у позові належить відмовити. Разом із цим Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначивши, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено». Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. Отже, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Аналогічний висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97). Отже, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки. Оскільки факт відсутності волевиявлення [PERSON] (орендодавця) на укладення оспорюваного договору оренди землі на умовах, що в ньому викладені, підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи № 2561 від 13 травня 2020 року, такий договір є неукладеним, позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі не підлягають задоволенню з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про скасування рішення про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, оскільки вони відповідно до ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування згідно рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав) є похідними від позовних вимог про визнання недійсним договір оренди землі, в задоволенні яких позивачу відмовлено. Що стосується доводів відповідача ПСП «Фацелія» про пропуск позивачем строку позовної давності, то вони не заслуговують на увагу виходячи з такого. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Отже, суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Оскільки позов задоволенню не підлягає у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29; справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Outcome: dismissed