Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» відкритого акціонерного ториста «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заробітної плати, матеріальної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 березня 1995 року її було прийнято на роботу до ДП «Тернопільський облавтодор» в особі філії «Тернопільський райавтодор» дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України» на посаду інженера та в подальшому переведена на посаду економіста 1 категорії, де вона пропрацювала до 15 липня 2019 року. Наказом № 24-к від 15 липня 2019 року позивача було звільнено з роботи 15 липня 2019 року за скороченням чисельності штату та чисельності працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення позивачу було нараховано до виплати 37520,65 гривень, з яких: заробітна плата за травень 2019 pоку - 4791,19 грн.; заробітна плата за червень 2019 року - 9691,57 грн.; заробітна плата за липень 2019 року - 17579,18 грн.; одноразова допомога при скорочені - 5458,71 грн. Зазначені кошти залишаються невиплаченими до цього часу. З урахуванням викладеним, позивач просить суд стягнути із дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в особі філії «Тернопільський райавтодор» на свою користь заборгованість по заробітній платі з травня 2019 року по 15 липня 2019 року в розмірі 37520,65 грн., матеріальну допомогу згідно колективного договору в розмірі 4173,00 грн., та середній заробіток за несвоєчасний розрахунок з дня звільнення на день подачі позову суму в загальному розмірі 13938,53 грн. і середній заробіток, за несвоєчасний розрахунок на день ухвалення рішення суду. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2019 року відкрито в цій справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 05 листопада 2019 року представник відповідача ДП «Тернопільський облавтодор» подав до суду заперечення на позовну заяву, у яких просить суд відмовити у задоволенні позову. Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне. 10 березня 1995 року позивач прийнята на роботу в Тернопільське районне шляхове ремонтно-будівельне управління (в подальшому реорганізоване в філію «Тернопільський райавтодор») на посаду інженера по організації дорожнього руху та експлуатації а/доріг (наказ № 7-К від 10.03.1995 року). 23 серпня 2002 року переведена на посаду економіста І категорії (наказ № 28 від 23.08.2002 року), що підтверджується трудовою книжкою [PERSON] серії [NUMBER] . Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що згідно наказу № 24-к від 15 липня 2019 року [PERSON] звільнена з роботи у зв`язку з скороченням штату та чисельності працівників філії за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно довідки № 01/143 від 29 липня 2019 року, виданої ДП «Тернопільський облавтодор» державної акціонерної компанії «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», [PERSON] працювала у Філії «Тернопільський облавтодор» відкритого акціонерного ториста «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» за місцем основної роботи на посаді економіста 1 категорії. За період з травня по липень 2019 року заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] складає 37520,65 грн. Як вбачається з довідки № 01/145 від 29 липня 2019 року, виданої ДП «Тернопільський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», середньоденна заробітна плата [PERSON] на момент звільнення становить 449,63 грн. У відповідності до довідки № 01/144 від 29 липня 2019 року, виданої ДП «Тернопільський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», середній місячний заробіток [PERSON] на момент звільнення становить 5170,69 грн. Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівників перед виплатою зазначених сум. На момент розгляду справи в суді заборгованість по заробітній платі позивачу не виплачена. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 01 травня 2019 року по 15 липня 2019 року в розмірі 37520,65 грн. У відповідності до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносись рішення по суті спору. Враховуючи, що позивачці у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, належні їй дол. Виплати суми не були виплачені, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні. Порядок обрахунку середнього заробітку встановлений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», згідно п.2 якого визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. За п.5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які не підлягають урахуванню при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу, зокрема згідно п.4 не враховуються: матеріальна допомога, виплати за щорічну і додаткову відпустки та допомога у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до ст.94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно правової позиції Верховного суду України, висловленої в постанові від 13.03.2017 року у справі №6-259цс17, зазначено, що «установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.» Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 449,63 грн. За період часу з 16 липня 2019 року (наступний день після звільнення) по 15 листопада 2019 року (день ухвалення судового рішення) кількість робочих днів складає 87, а саме: з 16 липня 2019 року - 12 робочих дні; за серпень 2019 року - 21 робочий день; за вересень 2019 року - 21 робочий день; за жовтень 2019 року - 22 робочих дні; за листопад по 15 листопада 2019 року - 11 робочих днів. За наведених вище обставин, беручи до уваги встановлені законодавством гарантії нарахування, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню виплата середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільнення у сумі 39117,81 грн. (449,63 грн. середньоденної заробітної плати х 87 робочих днів). Щодо вимог позивача про стягнення матеріальної допомоги, передбаченої в колективному договорі, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Частина 2 статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (ч.2 ст.97 КЗпП України). Відповідно до п. 3.1, п.3.1.7. Колективного договору, укладеного між філією «Тернопільський райавтодор» та трудовим колективом працівників філії на 2017-2018 р. з метою сприяння зайнятості працівників, забезпечення їх конституційних прав на працю і соціальний захист, керівництво філії зобов`язується вивільнювальним за скороченням чисельності, штату працівникам, крім передбачених законодавством пільг та компенсацій надавати матеріальну допомогу в розмірі не менше однієї мінімальної заробітної плати. Згідно ст.17 КЗпП України вказаний договір пролонгований та діяв на момент звільнення позивача. Згідно зі ст.21 закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заперечення відповідача щодо того, що одноразова грошова допомога при вивільненні за скороченням чисельності та штату працівникам є виплатою індивідуального характеру, виплата якої залежить від фінансових можливостей підприємства і законодавство не встановлює обов`язку її виплачувати, суд до уваги не приймає, оскільки п.3.1.7 колективного договору згідно ч.1 ст. 18 КЗпП України є обов`язковим для виконання для власника або уповноваженого ним органу, а жодних доказів щодо залежності виплати даної допомоги від фінансових можливостей підприємства відповідачем подано не було, а судом не здобуто. З наведених вище обставин, беручи до уваги встановлені законодавством гарантії нарахування, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4173,00 грн. матеріальної допомоги, передбаченої колективним договором. Також, суд відкидає заперечення відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду як такі, що не грунтуються на вимогах закону, оскільки у вказаних правовідносинах з вирішення трудового спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку діє тримісячний строк з дня, коли особа дізнався або повинна була дізнатися про порушення свого права, тому [PERSON] звернулась в суд в межах строку, передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення, шляхом стягнення з відповідача в користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 01 травня 2019 року по 15 липня 2019 року в розмірі 37520,65 грн., 4173,00 грн. 00 коп. матеріальної допомоги згідно колективного договору, та середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку при звільненні в сумі 39117,81 грн. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, підлягають стягненню з відповідача в користь держави. Таким чином, із відповідача слід стягнути в користь держави 808,12 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved