Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просить визнати виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Мотивує свої позовні вимоги тим, що 23.03.2021 року у її відношенні винесено постанову за виконавчим провадженням № 64936669 по примусовому виконанню виконавчого напису № 6299 від 26.01.2021 року, що видав приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баршацький І.В. про стягнення грошової суми у розмірі 12 566,00 грн. Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження № 64936669, матеріалами нотаріальної справи щодо вчинення виконавчого напису 6299 від 26.01.2021 року позивач вважає, що такий вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами і як наслідок, неправомірне виконавче провадження щодо виконання вказаного виконавчого напису. Зазначає, що оскільки виконавчий напис було вчинено на підставі розрахунку заборгованості підготовленого працівниками ТОВ «Фінансова компанія «Верона», який є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків відповідача і не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідача до позивача. Також вказує на те, що у виконавчому напису нотаріуса № 6299 від 26.01.2021 року, зазначено що [PERSON] є боржником за кредитним договором № 387540 від 18.01.2019 року укладеним з ТОВ «Українські фінансові операції», але це не відповідає дійсності, оскільки кредитний договір було укладено з ТОВ «Фінансова компанія «Верона», а не з ТОВ «Українські фінансові операції», та таку підставу вважає додатковою для визнання виконавчого напису № 6299 від 26.01.2021 року таким, що не підлягає виконанню, в зв`язку з чим і звернулася до суду. Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.08.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач не з`явилася, при цьому її представником, адвокатом Ульяновим І.М. до суду надіслано заяви 16.09.2021 року та 15.11.2021 року, відповідно яких просив суд розглянути справу без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Верона» неодноразово були повідомлені про час, дату та місце розгляду вказаної справи, що підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням з відміткою про вручення 03.09.2021 року копії ухвали про відкриття провадження по справі, копії позову з доданими до нього додатками, в подальшому також довідками про доставку електронного листа «судова повістка» щодо виклику на судові засідання з метою належного розгляду справи. Явку свого представника в судовому засіданні не забезпечили, заяв та клопотань на адресу суду не надсилали. При цьому, 04.10.2021 року на електронну пошту суду, та 06.10.2021 року засобами поштового зв`язку надіслали на адресу суду відзив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баршацький І.В. в судове засідання повторно не зявився. Повідомлявся належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Причини неявки суду невідомі. заяв та клопотань на адресу суду не надсилав. Щодо відзиву ТОВ «Фінансова компанія «Верона», суд вважає його таким, який подано з порушенням строку, оскільки матеріали позову, як зазначалося судом були отримані 03.09.2021 року, а відзив спрямовано до суду лише 01.10.2021 року, що підтверджується вих № 724-01/10 від 01.10.2021 року на самому відзиві. А тому такий поданий в порушення вимог ст 178, 179 ЦПК України, оскільки поданий відповідачем після спливу п`ятнадцятиденного строку із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Також, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи, що відповідач також не вчинив, жодних доказів направлення відзиву сторонам по справі до суду не надано, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 18.01.2019 року між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Верона» укладено договір позики № 387540, відповідно до якого відповідачем надано позивачу кредитні кошти в сумі 1500, 00 грн. відповідно до умов договору. Вказаний договір позивачем визнається, та не оспорюється. 26.01.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В. вчинено виконавчий напис щодо стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором № 3687540 від 18.01.2019 року, укладеним з ТОВ «Українські фінансові операції» на загальну суму 12066 (дванадцять тисяч шістдесят шість) грн. 00 коп. 23.03.2021 року приватним виконавцем Виконавчого округу Одеської області Притуляком В.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за № 64936669 на підставі виконавчого напису вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В. 26.01.2021 року за № 6299. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, в редакції, що діяла на дату вчинення виконавчого напису (далі Порядок) містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). У цій постанові Верховний Суд зазначив, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. В даному випадку, відповідачем в позовній заяві зазначено Товариства з обмеженою відповідальністю «Верона», а не особу, на користь якої було вчинено виконавчий напис за кредитним договором № 3687540 від 18.01.2019 року, укладеним [PERSON] з ТОВ «Українські фінансові операції». Тобто належним відповідачем в даній справі являється ТОВ «Українські фінансові операції». Однак, з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення в справі як співвідповідача ТОВ «Українські фінансові операції» ні позивач, ні її представник до суду не звертався. Враховуючи наведене, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Вказана позиція висловлена в постанові Верховного суду від 14 серпня 2019 року справа №519/77/18. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Відповідно до частин 1, 2 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Зважаючи на викладене, та в зв`язку з тим, що в позовній заяві відповідачем у даній справі позивач зазначив ТОВ «Фінансова компанія «Верона», а виконавчий напис, який просить визнати таким, що не підлягає виконанню, вчиненого на користь ТОВ «Українські фінансові операції», а суд має право проводити заміну неналежного відповідача належним чи залучити у справі співвідповідача лише за клопотанням позивача, яке позивачем (його представником) до суду не подавалось, наявні правові підстави для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч. 1 ст. 77, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Зважаючи на те, що здійснити заміну первісного відповідача на належного чи залучити до участі у ній співвідповідача не виявилось можливим, у зв`язку із тим, що позивач (його представник) не скористався своїм правом заявити відповідне клопотання у відповідності до ст. 51 ЦПК України, в судове засідання для вирішення даного питання не з`явився, будь-яких власних доказів для обґрунтування своїх позовних вимог до суду не надав, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed