Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить суд зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» (далі - ПАТ «ІМЕКСБАНК») внести її, [PERSON], до реєстру кредиторів ПАТ «ІМЕКСБАНК» другої черги по виплаті заборгованості по заробітній платі у розмірі 5501,66 грн та стягнути з ПАТ «ІМЕКСБАНК» на її, [PERSON], користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 1100,00 грн, вихідну допомогу в сумі 1728,84 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2384,56 грн та суму заборгованості середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 45525,85 грн, а всього 50739,25 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 05 січня 2007 року працювала у ПАТ «ІМЕКСБАНК» та була звільнена наказом № 1397-к від 22 квітня 2015 року у зв'язку із скороченням штату. При звільненні їй не була виплачена заробітна плата та інші розрахункові кошти у сумі 5501,66 грн. Просить суд стягнути з відповідача вказані кошти, а також, відповідно до статті 117 КЗпП України, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач [PERSON] подала суду письмове клопотання, в якому позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, підтримала у повному обсязі. Розгляд справи просить провести за її відсутності. Представник відповідача Чебанюк М.В. подала суду письмові заперечення проти позову, в яких просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. На заперечення позовних вимог посилається на те, що на теперішній час проходить ліквідація ПАТ «ІМЕКСБАНК», а тому примусове стягнення коштів з банку не може бути здійснено. Визнала, що банк має заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] у сумі 5501,66 грн, однак, оскільки [PERSON] у встановлений законодавством строк не звернулася до банку із заявою про включення її до реєстру кредиторів з вимогами по заборгованості із заробітної плати, правові підстави для виплату їй заборгованої заробітної плати відсутні. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 05 січня 2007 року працювала у ПАТ «ІМЕКСБАНК» та була звільнений з роботи 23 квітня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату по п.1 ст.40 КЗпП України згідно наказу № 1397-к від 22 квітня 2015 року. При звільненні позивачу не була виплачена заробітна плата у розмірі 5501,66 грн, яка не виплачена їй і по теперішній час. Вказані обставини сторонами визнаються. Судом також встановлено, що рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) № 16 від 26 січня 2015 року та № 84 від 23 квітня 2015 року, з 27 січня 2015 року по 26 травня 2015 року в ПАТ «ІМЕКСБАНК» запроваджено тимчасову адміністрацію, а з 27 травня 2015 року рішенням Виконавчої дирекції Фонду № 105 від 27 травня 2015 року розпочато ліквідацію ПАТ «ІМЕКСБАНК». Рішенням Виконавчої дирекції Фонду № 638 від 28 квітня 2016 року строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «ІМЕКСБАНК» продовжено на два роки по 26 травня 2018 року. Відносини, які виникають у зв'язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідацією банків, регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI (далі - Закон № 4452-VI), іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України. При цьому, Закон № 4452-VI, який визначає спеціальний порядок повернення коштів фізичних осіб-вкладників банку, юридичних осіб та фізичних осіб, є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Згідно з частиною першою статті 52 Закону № 4452-VI кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, зокрема, грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. При цьому Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду (частина шоста статті 49 Закону № 4452-VI). Як вбачається із заперечень відповідача, ПАТ «ІМЕКСБАНК», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб України, не заперечує наявності факту заборгованості по заробітної плати перед позивачем та її розміру, однак в зв'язку з нібито пропуском строку пред'явлення кредиторських вимог, не вбачає підстав для включення вимог [PERSON] до другої черги реєстру акцептованих вимог кредиторів. Разом з тим, суд визнає, що інформація щодо не подання [PERSON] відповідної заяви до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб України на ліквідацію ПАТ «ІМЕКСБАНК», яка наведена відповідачем у запереченнях на позов, не відповідає дійсності, оскільки вказана заява від 15 червня 2015 року, копія якої надана позивачем, була написана позивачем та разом з іншими бувшими працівниками банку [PERSON] та [PERSON] 18 червня 2015 року направлена на адресу ПАТ «ІМЕКСБАНК» (м. Одеса, проспект Гагаріна,12а) рекомендованим листом з повідомленням про вручення, про що свідчить надана позивачем копія відповідного рекомендованого повідомлення. Вказаний лист було отримано відповідачем 22 червня 2015 року, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Отже, позивачем було дотримано вимоги, встановлені частиною п'ятою статті 45 Закону № 4452-VI, щодо звернення з вимогами до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб України з ліквідації ПАТ «ІМЕКСБАНК». Відповідно до частини другої статті 49 Закону № 4452-VI протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Однак відповідач, всупереч положенням частини другої статті 45 Закону № 4452-VI, не включив заборгованість по заробітній платі перед позивачем у реєстр вимог кредиторів на підставі поданої ним заяви про визнання [PERSON] кредитором другої черги. Таким чином, належним способом захисту порушеного права позивача, за захистом якого вона звернулася до суду і який відповідає вимогам Закону № 4452-VI, є зобов'язання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ІМЕКСБАНК» внести [PERSON] до реєстру кредиторів ПАТ «ІМЕКСБАНК» другої черги по виплаті заборгованості по заробітній платі у розмірі 5501,66 грн. Згідно з частиною першою статті 52 Закону № 4452-VI кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, зокрема, грошової вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Відповідно до вимог частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116цього Кодексу. Як слідує з роз'яснень, наведених у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ПАТ «ІМЕКСБАНК» посилається на процедуру ліквідації банку та на Закон № 4452-VI, який визначає спеціальний порядок повернення коштів фізичних осіб-вкладників банку, юридичних осіб та фізичних осіб, і який є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Згідно з пунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом № 4452-VI. Посилаючись на вказані положення Закону № 4452-VI, відповідач вважає, що задоволення вимог кредиторів банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, може бути здійснено виключно в процедурі ліквідації банку та в порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону № 4452-VI. Відповідно до частини п'ятої статті 36 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації та ліквідації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами. Разом з тим, згідно частини шостої статті 36 Закону № 4452-VI, обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо, зокрема, виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку (пункт 3 частини шостої статті 36 Закону № 4452-VI). Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Трудову книжку серії БТ-І № 0836584 із занесенням дати та підстави звільнення позивачу було видано 23 квітня 2015 року, проте, в порушення вимог трудового законодавства повного розрахунку по заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 26 листопада 2012 року по 23 квітня 2015 року (41 календарний день) на час проведення звільнення, а саме 23 квітня 2015 року відповідачем не було проведено. Як передбачено статтею 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - не менше двомісячного середнього заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід) № 787 від 14 травня 2015 року заробітна плата позивача за лютий 2015 року становила 1708,05 грн, за березень 2015 року - 1749,62 грн. Середньоденна заробітна плата становила 55,23 грн. Як встановлено судом, відповідач при звільненні позивача з роботи не виплатив їй заробітну плату за період з 01 квітня по 22 квітня 2015 року в розмірі 1100,00 грн, вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, а саме 1728,84 грн, компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 26 листопада 2012 року по 23 квітня 2015 року (41 календарний день) на час проведення звільнення, а саме 23 квітня 2015 року, що становить 2384 грн. 56 коп. Сума, що належить до стягнення у якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 45525,85 грн. (790 днів (з 24 квітня 2015 року по 21 липня 2017 року) х 1728,83 грн (середня заробітна плата за 2 останні місці, що передували звільненню) : 30 днів). Суд звертає увагу на те, що статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII «Оплата праці» вказаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Оскільки обмеження, встановлені у пункті 1 частини п'ятої статті 36 Закону № 4452-VI не поширюють свою дію на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати, тому трудові права позивача щодо отримання всіх сум, що належать їй від банку в день звільнення, були порушені відповідачем, а відтак, у позивача виникло право і на отримання компенсаційної виплати, встановленої статтею 117 КЗпП України, і таке порушене право підлягає захисту. Враховуючи встановлені по справі обставини, позовні вимоги [PERSON] суд визнає доведеними і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 03 жовтня 2012 року (справа № 6-109цс12) та від 17 жовтня 2012 року (справа № 6-121цс12).

Outcome: approved