Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Автозаводського районного суду м.Кременчука з позовом до [PERSON] про надання дозволу для тимчасового виїзду дитини за кордон без дозволу батька. Заявлені вимоги мотивувала тим, що до 10.04.2009 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу місце проживання сина визначено разом з нею. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться. На даний час вона перебуває у шлюбі з [PERSON], який повністю замінює сину батька у вихованні та допомозі матеріального характеру. Крім того, її чоловік належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний стан та моральний розвиток. Вона має можливість здійснити поїздку до Російської Федерації разом із сином, до родичів її чоловіка [PERSON] з метою відпочинку, однак відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчений дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд надати їй дозвіл без згоди батька [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду неповнолітнього [PERSON], [INFO] за межі України для відпочинку до досягнення дитиною 16 річного віку. Надати дозвіл неповнолітньому [PERSON], [INFO] на тимчасовий виїзд за кордон для відпочинку без дозволу батька [PERSON], терміном з 01.12.2014 року по 01.03.2015 року. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Пояснив суду, що у м.Бєлгород Російської Федерації мешкають родичі чоловіка позивачки. Подружжя [PERSON] має намір відвідати цих родичів, однак позбавлені такої можливості, оскільки відповідач заперечує проти виїзду сина [PERSON] за кордон. Просив суд надати дозвіл неповнолітньому [PERSON] на тимчасовий виїзд до Російської Федерації для відпочинку без дозволу батька [PERSON] у період , визначений в позовній заяві - з 01.12.2014 року по 01.03.2015 року. На запитання представника третьої особи Гончар Б.Б., представник позивача не назвав прізвищ та адреси родичів, до яких має намір здійснити поїздку позивач зі своїм неповнолітнім сином [PERSON]. Також повідомив, що в листі направленому на адресу відповідача помилково зазначено, що позивач має намір виїхати в Ростовську область Російської Федерації, насправді вона має намір здійснити поїздку до м.Бєлгорода Російської Федерації. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що йому невідомо з якою метою позивач має намір здійснити подорож разом з його сином до Російської Федерації. Звертав увагу суду на те, що вони з [PERSON] мають спільного сина [PERSON], 1998 року народження, місце проживання якого за рішенням суду визначено з матір'ю, і позивач бажає виїхати за кордон не піклуючись про нього. Крім того, враховуючи відносини які склалися між Україною та Російською Федерацією, вважає виїзд дитини до даної держави небезпечним. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Автозаводської районної ради м.Кременчука Полтавської області - Гончар Б.Б. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Зазначила, що позивач не надає доказів на підтвердження мети поїздки, не вказує адресу за якою в Російській Федерації буде знаходитись дитина. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, надані суду докази, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову з наступних підстав. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 № 231. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою КМ України №231 від 31.03.1995 року, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], яке видане Автозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області 10.04.2009 року. Сторони мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З 30.07.2010 року позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у період по 01.03.2015 року мають намір здійснити подорож до м.Бєлгорода, Російської Федерації. Відповідач дозвіл на виїзд дитини за кордон в добровільному порядку не надає, що підтвердив в судовому засіданні. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язків відносно своїх дітей, зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. З точки зору ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Пунктом 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов'язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Так, позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували її наміри здійснити поїздку за кордон, а саме до м. м.Бєлгорода, Російської Федерації. Крім того, не надано доказів, які б обґрунтовували те, що вказана поїздка буде безпечною та відповідатиме інтересам дитини. Зокрема не повідомлено, в яких умовах буде проживати дитина за кордоном, не обґрунтовано, що мета поїздки принесе користь дитині. З огляду на те, що [PERSON] є учнем 6 класу Кременчуцької ЗОШ № 1, а період поїздки визначено позивачем з 01.12.2014 року по 01.03.2015 року, позивачем не обґрунтовано необхідність поїздки саме у вказаний період, оскільки це призведе до переривання навчального процесу дитини і на думку суду може негативно відзначитись на рівні успішності дитини. При вирішенні питання про надання дозволу на виїзд [PERSON] до Російської Федерації, суд приймає до уваги також ту обставину, що Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу батька не підлягають задоволенню. Оскільки судом відмовлено в наданні дозволу на виїзд неповнолітнього [PERSON] за кордон без дозволу батька [PERSON], підстав для задоволення позовних вимог щодо надання дозволу на оформлення відповідних документі для виїзду неповнолітнього за кордон не вбачається.

Outcome: dismissed