Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Берегівського районного суду з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] районний відділ ГУ ДМС України у Закарпатській області. Позов мотивований тим, що 25 березня 1999 року позивачка розлучилася зі своїм чоловіком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ФМ № 002963 від 25 березня 1999 року. Після розлучення відповідач продовжував проживати в житловому будинку, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н., с. Верхні Ремети, вул. Виноградна, 3 (далі будинок), який належить позивачці на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії АВА № 900076 від 21 квітня 1999 року, виданого [PERSON] державною нотаріальною конторою Закарпатської області і зареєстрованого у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 3-2428. Вказаний будинок вона успадкувала від свого покійного батька [PERSON], який помер 14 травня 1984 року. Таким чином, зазначений будинок є особистою приватною власністю позивачки у силу приписів статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на момент набуття нею права власності на нього. Відповідач проживає у будинку і зареєстрований у ньому з 25 липня 1981 року, коли він за згодою його тодішнього власника мого батька вселився внього. Після розлучення з відповідачем позивачка безліч разів зверталася до останнього з проханням виселитися з належного їй будинку, тому що не має наміру далі терпіти щоденні сварки та скандали, знущання та рукоприкладство з його боку. Однак, відповідач відмовився зробити це. Відносини між позивачкою та відповідачем завжди були вкрай напруженими.Останній з самого початку знущався над нею, ображав та принижував, бив, регулярно зловживав спиртними напоями та зраджував їй. Відповідач продовжував все це робити і після їх розлучення. З даного приводу позивачка кілька разів зверталася до органів внутрішніх справ, однак це нічого не дало. Останньою краплею її терпіння стало приведення відповідачем у належний мені будинок справжньої проститутки. Це сталося 30 листопада 2015 року, коли позивачки не було вдома і її донька, не знаючи про це, випадково навідалася у будинок, де у ванні застукала відповідача з «гостею». Своєю поведінкою відповідач порушує загальноприйняті правила співжиття, створює обстановку, за якою спільне проживання з ним є неможливим. У звязку з цим просила позбавити відповідача права користування житловим приміщенням та виселити його з будинку. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, однак подала заяву, згідно якої просила розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не зявився, хоча був повідомлений належним чином, своєчасно про час та місце розгляду справи, згідно ст. 74 ЦПК; причину неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи не подавав, тому на підставі ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, про що не заперечує позивачка. Третьою особою подано до суду заяву, згідно якої просили розглянути справу на розсуд суду без участі їх представника. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Однак, відповідач вже роками не бере ніякої участі у витратах по утриманню будинку позивачки та прибудинкової території, хоча закон зобовязує його це робити. У статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, який означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право (п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відтак, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16 січня 2012 року в цивільній справі № 6-57цс11, яка була прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Відповідач перешкоджає позивачці у користуванні та розпорядженні належним їй будинком, а тому останній підлягає виселенню без надання йому іншого жилого приміщення на підставі статті 391 ЦК України.

Outcome: approved