Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , просить розірвати шлюб, який укладений між нею та відповідачем а також стягнути із відповідача аліменти на тримання спільного сина [PERSON] в розмірі 3000 гривень щомісяця. Позов мотивовано тим, що шлюбні відносини припинилися з 2013 року, неповнолітній син не отримує допомогу від батька. Від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого визнав позов в частині позовних вимог про розірвання шлюбу. Крім того, визнав позов в частині стягнення аліментів в розмірі 1600 гривень починаючи стягувати з 10 квітня 2014 року. Просить врахувати, що він ніде офіційно не працює, орендує житло, немає у власності ні нерухомого ні рухомого майна, перебуває в скрутному матеріальному становищі. Крім того заперечив доводи позивачки про те, що він не надавав допомогу сину протягом останніх років. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відкрито провадження у справі та призначено судове розслідування за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав викладених в ньому. В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали свою позицію в відзиві на позов. Просить звернути увагу, що він має тимчасові заробітки - близько 3000 гривень в місяць, орендує житло, позивач перебуває за кордоном на заробітках. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 11 серпня 2011 року сторони зареєстрували шлюб в відділі реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №1227, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . В шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Син проживає по [ADDRESS] разом з бабусею, матір`ю та сестрою. Що стосується позовних вимог про розірвання шлюбу. Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, між сторонами відсутнє взаєморозуміння, у них різні погляди на сімейне життя, вони проживають окремо, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Відповідно до вимог ст. 112 СК України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхній дітей, що має істотне значення. Проаналізувавши докази в їх сукупності, суд вважає, що матеріалами справи доведено, що сторони не проживають сім`єю, не ведуть спільного господарства, оскільки позивач підтримує викладені в позові обставини, натомість відповідач позов визнає; клопотань про надання строку на примирення сторонами спору не заявлено. Відтак, шлюб необхідно розірвати, як такий, збереження якого суперечитиме інтересам сторін спору. Що стосується вимоги про стягнення аліментів. У відповідності до статті 180, 181 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу вимог ст. 182 СК суд при визначенні розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч.1 ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зважаючи на матеріальне становище платника аліментів, який офіційно не працює, має тимчасові заробітки, немає нерухомого майна, транспортних засобів, оренду житло, а також майновий стан позивачки, яка перебуває за кордоном, має місце проживання в місті Тернополі зі своєю матір`ю, суд приходить до переконання, що аліменти на утримання неповнолітнього слід визначити в розмірі 1600 грн. щомісяця. Також, позивач просить стягнути аліменти за минулий час, починаючи стягувати з 01.01.2017 року. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Із змісту статті 12, 13 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Будь яких доказів, що позивач вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати суду не надано. Відповідач заперечує цю обставину, та пояснив, що надає посильну допомогу своєму сину і дочці позивачки від першого шлюбу. Суд не бере як доказ ухилення відповідач від сплати аліментів за минулий період лист позивача надісланий відповідачу 24 березня 2020 року, перед пред`явленням позову до суду про стягнення аліментів, оскільки він свідчить що спір з цього приводу виник саме в березні 2020 року, а не раніше. Тому позов в цій частині до задоволення не підлягає, та, зважаючи на те, що відповідач у відзиві на позов погодився платити аліменти з 10 квітня 2020 року (а не з дня пред`явлення позову - 14 квітня 2020 року), саме з цієї дати слід стягувати аліменти. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає до негайного виконання. Також, зважаючи на те, що позивачка звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, а також те що вона понесла витрати щодо позовних вимог про розірвання шлюбу, тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в дохід держави в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. та в користь позивачки 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Outcome: partial