Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] , в якому просила виділити в натурі належну їй 29/50 частки в комплексі будівель за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 847,7 кв.м., яка складається з приміщень: літ «Б-І», площею 425, 1 кв.м., літ. «Ж-1», площею 239, 7 кв.м., літ. «ж», «ж», площею 182, 9 кв.м. та визнати за нею право власності як на самостійний об`єкт права власності на вказаний комплекс нежитлових будівель, який утворився в результаті виділу. Також просила судові витрати їй не відшкодовувати. В обґрунтування позову зазначено, що 31 жовтня 2013 року [PERSON] за договором купівлі-продажу частини комплексу прийняла у власність від [PERSON] 7/50 часток в праві власності на комплекс та від [PERSON] 33/100 частки в праві власності на комплекс, а саме на виробниче приміщення з котельнею, зазначене літ.Ж-1, ж, ж, склад літ.Б-1. Вказані приміщення знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Також зазначено, що вказані приміщення розміщені на земельній ділянці площею 0,2023га кадастровий номер 7110136400:03:052:0070, яка перебуває у позивача в користуванні на підставі договору оренди укладеного з Черкаською міською радою. Комплекс нежитлових будівель за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності двом особам: позивачу та відповідачу. Зазначене вбачається з інформаційної довідки № 168093166 від 27 травня 2019 року, виданої Департаментом архітектури та містобудування Черкаської міської ради. Окремо зауважили, що майно відповідача знаходиться на окремо відведеній земельній ділянці кадастровий номер 7110136400:03:052:0116. Посилаючись на норми ЦК України та Інструкцію щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, об`єкти нерухомого майна, які підлягають технічній інвентаризації, позивач просила задовольнити її позовні вимоги. Ухвалою суду від 13 червня 2019 року позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків. Після усунення недоліків, ухвалою суду від 26 липня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання з повідомленням сторін. Визначено сторонам строк для подання заяв по суті вимог. 5 грудня 2019 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Чичиркози О.М. надійшов відзив. З даного відзиву вбачається, що відповідач визнає позовні вимог в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення, проте просить суд звернути увагу на умови визначені сторонами при укладенні Договору купівлі-продажу частини комплексу від 31 жовтня 2013 року зазначені в пунктах 1.1 та 4.4.3. Представник позивача [PERSON] адвокат Тищенко Ю.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задоволити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] адвокат Чичиркова О.М. в судовому засіданні зазначив, що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог, окремо звернув увагу, що просять врахувати договірні зобов`язання, як то викладено у відзиві на позову заяву. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari\~v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, №\~37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу частини комплексу укладеного 31 жовтня 2013 року між [PERSON] , [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець), остання набула право власності на 7/50 часток у праві власності на комплекс, та 33/100 частки в праві власності на комплекс, а саме: виробниче приміщення з котельнею, зазначене за планом земельної ділянки літ. Ж-І, ж, ж, склад літ.Б-І, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (далі за текстом Об`єкт) (а.с. 7-8). Зазначене також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 12012542 від 31.10.2013р.) (а.с. 9-10). Разом з тим, слід зазначити, що при укладенні договору купівлі-продажу частини комплексу від 31.10.2013р. сторони домовились, що поняття Об`єкт згідно цього договору охоплює також будь-які інженерні та інші комунікації, санітарно-технічні системи та іншу інфраструктуру (за виключенням КТП 707) на Об`єкті, що забезпечує можливості використання Об`єкту за призначенням. Характеристика Об`єкта наведена в технічному паспорті, який виданий Черкаським обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації (аб. 2 п. 1.1 Договору). Покупець до оформлення на себе право користування або власності земельною ділянкою площею 0,2023 га, компенсує Продавцям орендну плату, визначену Договором оренди землі, описаним в п.1.2 цього Договору, в пропорції загальної площі земельної ділянки до площі земельної ділянки зайнятої Покупцем (згідно плану земельної ділянки) (п. 4.4.1 Договору). Власник Трансформаторної підстанції КТП 707 (гр. [PERSON] ) цим Договором надає Покупцю дозвіл та зобов`язаний видати технічні умови на приєднання електроустановок Покупця до мереж власника (споживача) з приєднаною потужністю необхідною Покупцю, але зменшення якої не впливатиме на виробничу і господарську діяльність Продавців. При цьому Власник (споживач) ТП звертається до енергопостачальної організації з листом про зменшення виділення Власнику (споживачам) приєднаної потужності на запрошену Покупцем потужність на його користь та надає заяву до енергопостачальної організації (РЕМ) з проханням скласти «акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідності сторін» (п.4.4.2 Договору). Покупець надає власнику Трансформаторної підстанції КТП -707, яка знаходиться на території покупця, вільний доступ до неї для утримання, обслуговування та зняття показників. Утримання, ремонт, обслуговування тощо Трансформаторної підстанції КТП 707 власник здійснює своїми та/або найманими силами, за власний рахунок (п. 4.4.3 Договору). Земельна ділянка (кадастровий номер 7110136400:03:052:0070) площею 0,2023га, на якій розміщені вказані вище нежитлові приміщення, знаходіться у користуванні [PERSON] на підставі Договору оренди землі від 24.10.2016р. (а.с. 27-30). Зазначене також підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (НВ 7103726062016 від 24.05.2016) (а.с. 35-36) та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №71408317 від 26.10.2016 (а.с. 38-39). Згідно технічного паспорту на комплекс будівель [ADDRESS] по [ADDRESS] (ІС №10-43) (а.с. 11-22) за технічними показниками об`єкт може бути поділено в натурі, оскільки належні сторонам нежитлові будівлі розташовані на відокремлених земельних ділянках, при цьому в разі поділу на самостійні об`єкти нерухомого майна, права відповідача [PERSON] ніяким чином порушені не будуть, оскільки він фактично залишиться власником того самого майна, з тими самими цілісними і якісними характеристиками та цільовим призначенням як майна, так і земельної ділянки. Крім того, суд враховує, що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог та визнання права власності за позивачем на належну їй 29/50 частки в комплексі будівель, а саме на виробниче приміщення з котельнею, зазначене за планом земельної ділянки літ. Ж-І, ж, ж, склад літ.Б-І, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно ч. 1ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Положенням ст. 364 ЦК України закріплено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Частиною 3 ст. 364 цього Кодексу визначено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку\~статті 364 ЦК України\~право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні. Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої\~Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 N 55\~(далі - Інструкція). Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Згідно висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна №1043/09-18 від 17 вересня 2018 року, виготовленого ПП «Тінктура», за технічними показниками об`єкт може бути поділено, частини об`єкта є відокремлені, мають окремий вихід і можуть бути виділені в натурі. Відповідно до\~ст. 182 ЦК України державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Згідно зі\~ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону, виникають з моменту такої реєстрації. У відповідності до пунктів 54, 56 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 державна реєстрація права власності на нерухоме майно, утворене шляхом виділення окремого об`єкта нерухомого майна із складу нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів, проводиться за умови наявності технічної можливості такого виділу та можливості використання майна як самостійного об`єкта цивільних правовідносин. Для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що створюється шляхом виділу в\~натурі частки майна, що перебуває у спільній власності, та має наслідком припинення права спільної власності для усіх або одного із співвласників, подаються, зокрема, договір про виділ у\~натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду. Отже суд при наявності порушеного права та вирішенні такого спору повинен встановлювати обставини технічної можливості виділу майна та можливості його використання як самостійного об`єкта цивільних відносин. В судовому засіданні встановлено, та визнається сторонами, що технічно можливо виділити в натурі 29/50 частин на виробниче приміщення з котельнею, зазначене за планом земельної ділянки літ. Ж-І, ж, ж, склад літ.Б-І, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . З огляду\~на вищевикладене,\~а також\~те,\~що відповідач\~визнає \~позовні вимоги\~в повному\~обсязі,\~враховуючі наявні\~в матеріалах\~справи докази,\~ суд\~приходить до\~висновку виділити [PERSON] належні їй на праві власності 29/50 частки в комплексі будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 847,7 кв.м., що складається з приміщень: літ «Б-І», площею 425, 1 кв.м., літ. «Ж-1», площею 239, 7 кв.м., літ. «ж», «ж», площею 182, 9 кв.м. (за\~виключенням КТП\~707) та визнати за [PERSON] право власності на приміщення: літ «Б-І», площею 425, 1 кв.м., літ. «Ж-1», площею 239, 7 кв.м., літ. «ж», «ж», площею 182, 9 кв.м. що знаходяться за адресою: [ADDRESS] .(за виключенням КТП 707). Щодо розподілу судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, то суд приходить до наступних висновків. При зверненні до суду з позовом, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 8037,06грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 51). Разом з тим, позивачем заявлено клопотання покладення судових витрат на неї. Тому, з огляду на зазначене, суд не розглядає питання про відшкодування судових витрат.

Outcome: partial