Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Звенигородського районного суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 21.01.1999р. по 08.11.2005р. позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати разом, вели спільне господарство. Під час спільного сумісного проживання позивачкою і відповідачем за сумісні кошти було придбано житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS]. Позивачка вважає, що має право на ? частину вказаного житлового будинку, проте вирішити добровільно питання про поділ вказаного будинку відповідач не бажає. Враховуючи наведене позивачка просить визнати за нею право власності на ? частину будинку [ADDRESS] з відповідними надвірними спорудами. Також позивачка просить стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Пояснила, що вони з відповідачем продали спільний будинок, придбаний під час шлюбу за 8000дол. США, а згодом після розірвання шлюбу придбали спірний будинок за 29000дол. США, решту суми для придбання будинку відповідач отримав у кредит. Разом з тим надати докази про продаж іншого спільного майна чи про здійснення купівлі будинку за спільні кошти як і докази проживання однією родиною з відповідачем після розірвання шлюбу вона не може. Відповідач [PERSON]. в судове засідання не з'явився. Причини неявки суду не повідомив. Судовий виклик у судове засідання, призначене на був направлений відповідачу рекомендованим листом разом із повідомленням за зареєстрованим місцем проживання та отриманий ним, що підтверджується відповідними повідомленнями про вручення поштових відправлень. Таким чином, будучи належним чином повідомленим відповідач не з`явився в судові засідання 20.12..2016р., 05.01.2017р. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивачки, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21.01.1999р. між позивачкою та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб відділом РАГС управління юстиції в Звенигородському районі Черкаської області, що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с. 5). 08.11.2005р. шлюб між ними було розірвано що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 6). 04.07.2007р. відповідачем [PERSON] було придбано житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS], що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу (а.с. 26). Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано 08.07.2007р., що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 27). Вирішуючи даний спір суд керується наступним. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування лежить не на суду, а на сторонах. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні встановлено, що майно, яке являється предметом спору, було придбано не у період шлюбу, а майже через два роки після його розірвання. Разом з тим позивачка посилається на те, що після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати разом з відповідачем та вести спільне господарство. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Разом з тим, позивачкою не надано належних доказів в підтвердження проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 08.11.2005р. по час придбання спірного житлового будинку та що внаслідок такого проживання між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За таких обставин, підстав вважати, що житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] був придбаний за спільні кошти позивачки та відповідача у період їх проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не має. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів. Згідно положень п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Як випливає зі ст.58,57 ЦПК України, докази повинні бути належними та допустимими, зокрема, певні обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, тобто письмовими доказами, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, в даному випадку поясненнями сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доводи позивачки в обґрунтування позову в цій частині, зокрема, реєстрація у спірному житловому будинку з 2008 року та акт депутата складений зі слів свідків, в розумінні вимог чинного законодавства не є доказом перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах. Інших доказів перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, суду не надано. Вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не заявлено. Відтак, оскільки майно - предмет спору не є спільною сумісною власністю сторін, - відсутні і підстави для його поділу. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, тому і підстави покладання на відповідача судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed