Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.04.2017 року по 30.03.2018 року в сумі 36912,70 грн. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 30.01.2019 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач працювала у ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот». 03.04.2017 року вона звільнилася за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. При звільненні їй не було виплачено заробітну плату в сумі 7295,29 грн. Судовим наказом Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19.06.2017 року по справі №428/5999/17 вказана заборгованість стягнена з відповідача на користь позивача. Відповідно до постанови державного виконавця від 30.03.2018 року, у зв'язку з надходженням 30.03.2018 року заяви позивача про повну фактичну сплату заборгованості за виконавчим документом, виконавче провадження з виконання вказаного судового наказу закінчено. У зв'язку з затримкою розрахунку позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.04.2017 року по 30.03.2018 року в сумі 36912,70 грн. З огляду на викладене, позивач звернулася з даним позовом до суду. Представник відповідача надав до суду письмову заяву, з якої вбачається, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору, щодо стягнення середнього заробітку за час весь затримки по день фактичного розрахунку, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався, абр повинен був дізнатися про те, що власник, або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка, здійснив виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 08.11.2017 року по справі № 6-1626цс17 та постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року по справі № 373/908/16-ц. Крім того, аналогічного висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року. Позивач, відповідно представлених до суду документів, знав про погашення заборгованості з виплати заробітної плати з 30.03.2018 року, втім звернувся до суду лише 25.01.20192018 року, тобто більш ніж через дев'ять місяців з часу погашення заборгованості. Наявності будь-яких поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду в позовній заяві не зазначено. На підставі вищевикладеного, представник відповідача просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду. Сторони в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач надала заяву про розгляд справи без її участі. Причини неявки представника відповідача суду не відомі. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до копії трудової книжки серії [NUMBER], заповненої 01.09.1994 року на ім'я [PERSON], позивач 05.03.2013 року переведена комірником (центрального складу) ділянки зберігання та централізованої доставки обладнання цеху складського господарства ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» (наказ №0039-КД від 12.03.2013 року). 03.04.2017 року позивач звільнена за власним бажанням за віком ст. 38 КЗпП України (наказ №0123-КП від 03.04.2017 року). Згідно копії виписки з наказу ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» №0123-КП(ув) від 03.04.2017 року [PERSON] -комірника (центрального складу) ділянки зберігання та централізованої доставки обладнання цеху складського господарства звільнено 03.04.2017 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Судовим наказом Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.07.2017 року у справі №428/5999/17 з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на користь [PERSON] стягнено суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 7295,29 грн. З копії постанови про закінчення виконавчого провадження №54407393 старшого державного виконавця Сєвєродонецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Кольченко М.В. вбачається, що до відділу надійшла заява стягувача - [PERSON] від 30.03.2018 року про повну фактичну сплату заборгованості за виконавчим документом. У зв'язку з чим постановлено виконавче провадження з примусового виконання судового наказу №428/5999/17, виданого 19.06.2017 року Сєвєродонецьким міським судом, закінчити. Згідно довідки ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» №35657 від 05.04.2018 року про середню заробітну плату відповідно до ПКМУ № 100 середньогодинна заробітна плата [PERSON] складає 20,07 грн., середньомісячна кількість часів за період - 167,2 год., середньомісячна заробітна плата - 3355,70 грн. Вирішуючи спір по суті суд виходив з наступного. Статтями 47, 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У відповідності до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що в порушення ст. 116 КЗпП України розрахунок з [PERSON] здійснено не у день її звільнення, а лише 30.03.2018 року. Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі №373/908/16-ц. Разом з тим, офіційне тлумачення ч. 1 ст. 233 КЗпП України міститься в рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року, в якому зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, оскільки фактично відповідач розрахувався з позивачем 30.03.2018 року, а з даним позовом [PERSON] звернулася 25.01.2019 року, то відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду. Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Суд звертає увагу на те, що питання про поновлення пропущеного строку позивач у своїй позовній заяви не ставить та не зазначає поважних причин його пропуску. З огляду на викладене, враховуючи, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду з даним позовом, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed