Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з 15.01.1994 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу сторонами було набуте спільне майно на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, а саме: двохкімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. На теперішній час згоди між сторонами про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, не досягнуто. У зв'язку з викладеним, позивач з посиланням на обставини викладені у позовній заяві та приписи ст.ст.60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, після уточнення позовних вимог, просить суд поділити спільне майно подружжя, а саме квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], між позивачем та відповідачем відповідно до рівних часток, визнати за нею право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири. Позивач та її представник у судове засідання не з'явилися, про дату, час, та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Представник позивача надав до суду заяву, в якій просив слухати справу за його відсутності, на позовних вимогах наполягав, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим судом про дату, час і місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України, взявши до уваги заяву представника позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України). Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, надані позивачем, та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 15.01.1994 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №35 та Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції видано свідоцтво про шлюб, серії [NUMBER] (а.с.3). До теперішнього часу шлюб не припинено. За час перебування у шлюбі сторонами була придбана двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]. Власником квартири [ADDRESS] згідно з договором купівлі-продажу квартири від 24.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2518 (а.с.4-5), та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6) є [PERSON] Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності, між сторонами не досягнуто. Згідно ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі ч.1 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ст.63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з вимогами ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки, судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], придбана за оплатним договором у період перебування позивача та відповідача у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, звідси [PERSON] як дружина, має право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved