Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визначення місця проживання дітей. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 25.09.2009 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що подружні відносини з відповідачем не склалися, на підставі чого в Луцькому міськрайонному суді перебуває справа про розірвання шлюбу. Вказує, що в даний час діти проживають разом з нею у її батьків за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що проживання дітей разом з нею відповідає їх інтересам. Крім того, зазначає, що має можливість забезпечити дітям належні умови проживання, оскільки в житловому будинку батьків створені усі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей. Враховуючи наведені обставини, просить суд визначити місце проживання сина [PERSON] та дочки [PERSON] разом з нею. Ухвалою суду від 04 лютого 2020 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження у справі. До початку підготовчого засідання позивач та її представник подали суду заяву, в якій просять справу слухати у їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю. Відповідач до початку підготовчого засідання також надав суду заяву з проханням слухати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає. Представник третьої особи органу опіки та піклування Андрусік О.А. в дане судове засідання не з?явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи. Суд вважає за можливим слухати справу по наявним доказам у відсутності учасників процесу, що не з?явилися. У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини. Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у офіційно зареєстрованому шлюбі з 25.09.2009 року, однак, на даний час проживають окремо у зв?язку із фактичним припиненням шлюбних стосунків (а.с.5). Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] (а.с. 9-10). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини , бути розлучена зі своєю матір ю. Конвенція про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), виходячи з рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Отже, вищезазначені норми Декларації та Конвенції вказують та наявність виключних обставин для розлучення малолітньої дитини з матір?ю у разі коли батьки проживають окремо. Таким чином, виключних підстав, передбачених Конвенцією та ч.2 ст.161 СК України для розлучення малолітніх дітей із матір?ю [PERSON] суд не вбачає. На думку суду проживання неповнолітніх дітей разом із матір?ю, буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки, діти на даний час знаходяться в такому віці, коли материнська турбота їм більше потрібна, а спілкування саме з матір?ю сприятиме їх повноцінному духовному формуванню. За таких обставин, з врахуванням визнання позову відповідачем, суд вважає підставною вимогу позивача про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір?ю [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved