Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, в якій просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що вона є власником будинку на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.08.2020 року, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що у належному їй будинку зареєстрований [PERSON] , однак, відповідач по справі фактично не мешкає в ньому, де він перебуває позивачці невідомо. Під час спілкування з відповідачем за допомогою мобільного зв`язку, позивачка неодноразово просила його знятися з реєстраційного обліку у належному їй будинку, але всі її прохання були залишені [PERSON] без уваги. Позивачка також зазначила, що [PERSON] не мешкає у її будинку, не сплачує комунальні платежі, не приймає участь в утриманні житла. Жодних договорів оренди з відповідачем [PERSON] не укладала, а тому перебування [PERSON] на реєстраційному обліку у вказаному будинку створює перешкоди для позивачки у володінні її майном. Таким чином, позивачка вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивачка надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач проти позову не заперечував, просив справу розглянути за його відсутності, про що 11.11.2021 року надіслав на адресу суду відповідну заяву. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу житлового будинка серії НОІ 899049 від 28.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Луганської області Бутаковою І.Г., [PERSON] належить будинок [ADDRESS] . Що також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №221897396 від 28.08.2020 року. В зазначеному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , 1971 року народження, що підтверджується довідкою №1110 від 09.11.2021 року, виданою відділом «Центр надання адміністративних послуг», однак відповідач фактично не проживає в цьому будинку з травня 2015 року, що підтверджується актом, складеним в присутності сусідів: [PERSON] та [PERSON] та посвідченим 20.07.2021 року заступником голови Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області Макєєвим В.М. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає з травня 2015 року, будинком не користується, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачує, домовленості з позивачкою про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої реєстрації відповідача у будинку позивачки наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним будинком. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачка, звертаючись до суду з позовом, не заявляла вимог про стягнення з відповідача на її користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за її рахунок. На підставі викладеного і

Outcome: approved