Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в розмірі 185 000 доларів США, що еквівалентно 1 476 300 грн., стягнення судових витрат. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на те, що 20.05.2009 року позивач надав за розпискою відповідачу суму 185 000 доларів США, проте кошти відповідачем не було повернуто. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.10.2012 року позовні вимоги було задоволено та ухвалою від 22.01.2013 року дане заочне рішення було скасоване. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 09.07.2013 року позовну зачву було залишено без розгляду за повторної неявки позивача та апеляційного суду Івано-Франківської області від 28.11.2013 року ухвалу суду першої інстанції скасовано та передано цивільну справу на новий розгляд. 25.02.2014 року позивачем було уточнено позовні вимоги, в зв'язку із зміною курсу валют, та просив позивач стягнути з відповідача борг за договором позики в розмірі 185 000 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 12.02.2014р. - 1 583 600 грн., а також стягнення витрат за послуги адвоката в сумі 5000 грн., судового збору в сумі 3654грн. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що гроші в позивача [PERSON] не позичав, розписку не надавав. Просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20.05.2009 року позивач, як стверджується позовною заявою та поясненнями представника, надав за розпискою відповідачу суму 185 000 доларів США (а.с.50). Дата укладення такої розписки та повернення коштів з визначенням строку, в розписці не обумовлено. Не погоджуючись з підписом саме відповідача [PERSON] на розписці, яка є підставою обґрунтування позовних вимог, представником відповідача було подано клопотання про призначення почеркознавчої та авторознавчої експертизи, та ухвалою суду від 24.04.2014 року призначено по даній справі почеркознавчу та авторознавчу експертизу з рядом запитань експерту (а.с.183-184). При цьому, в судовому засіданні отримано від відповідача зразки підписів із заявою про доручення до матеріалів справи (а.с.176-179). Також в судовому засіданні 24.04.2014 року та ухвалою суду, відповідача було зобов'язано надати документи в оригіналі з підписом не менше 10 штуку в якості вільних зразків, а листом від 30.05.2014р. повторно відправлено відповідачу вимогу суду щодо надання документів (а.с.186-187). Дана вимога виконана відповідачем (а.с.188). Окрім того, на додаткову вимогу експертної установи від 02.07.2014р. про надання додаткових вільних зразків підписів та почерку з текстом зазначеним експертом, та інших документів, було відповідачем виконано таку вимогу суду (а.с.189-197). Саме такі дії суду та експертної установи щодо отримання додаткових матеріалів, представник позивача вважає порушенням процедури отримання, що відхиляється судом з такого. Так, за вимогами ч.3, 10 ст..53 ЦПК України експерт зобов'язаний з'явитися за викликом суду, провести повне дослідження і дати обґрунтований та об'єктивний письмовий висновок на задані йому питання, а у разі необхідності - роз'яснити його. Експерт має право в т.ч. знайомитися з матеріалами справи, що стосуються предмета дослідження;заявляти клопотання про подання йому додаткових матеріалів і зразків; викладати у висновку судової експертизи виявлені в ході її проведення факти, які мають значення для справи і з приводу яких йому не були задані питання; Аналогічні права судових експертів передбачено і ст..13 Закону України «Про судову експертизу» за якою, незалежно від виду судочинства судовий експерт має право: 1) ознайомлюватися з матеріалами справи, що стосуються предмета судової експертизи, і подавати клопотання про надання додаткових матеріалів; 2) вказувати у висновку експерта на виявлені в ході проведення судової експертизи факти, які мають значення для справи і з приводу яких йому не були поставлені питання. Як слідує зі ст.57, 66 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. 19.09.2014 року за результатами експертизи, до суду був направлений висновок експерта №09/03-305 (а.с.200-206), згідно якого рукописні написи, які виконані однією особою, та підпис [PERSON] у розписці від 20.05.2009 року виконані не [PERSON], а іншою особою. За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки, є доказом висновок експерта та пояснення сторони про відсутність факту підписання такої розписки, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 1046, 1049 ЦК України,

Outcome: dismissed