Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , про визнання права власності на нерухоме майно та визнання права власності на ідеальну частку. Свої вимоги, враховуючи додаткові пояснення, обґрунтовує тим, 31.01.2002 року між відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала останньому 15/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] , загальною площею 115,5 кв.м, житловою площею 77,7 кв.м, а також, літня кухня - Б-1, сарай - Г-1, сарай - В-1, вбиральня - в, огорожа - 1. Відповідно до акту-додатку Волинського БТІ від 21.10.2001 року проведеного з метою відчуження в натурі будинку [ADDRESS] та встановлено, що [PERSON] дарує брату-співвласнику [PERSON] : коридор 2-1 (5.4 кв.м.), кімнату 2-2 (12,0 кв.м.), кімнату 2-3 (8,4 кв.м.), що становить 15/100 частин. Вказує, що 10.01.2006 року між [PERSON] та нею укладено договір дарування житлового будинку, відповідно до якого, [PERSON] передав їй (своїй дружині) безоплатно у власність 15/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] , загальною площею 115,5 кв.м, житловою площею 77,7 кв.м, а також, літня кухня - Б-1, сарай - Г-1, сарай - В-1, вбиральня - в, огорожа - 1, які належали йому на підставі договору дарування від 31.01.2002 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Зазначає, що у квітні 2017 року проведено інвентаризацію житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] : коридор 2-1 (5.4 кв.м.), кімнату 2-2 (12,0 кв.м.) та кімнату 2-3 (8,4 кв.м.) внаслідок знесення перегородки перетворені у кухню 2-1 (13,7 кв.м.) та кімнату 2-2 (12,0 кв.м.). Таким чином, вважає, що їй на підставі вищезазначеного договору дарування від 10.01.2006 року належить право власності на кухню 2-1 (13,7 кв.м.) та кімнату 2-2 (12,0 кв.м.) у спірному будинку. Разом з тим, вважає, що оскільки, предметом договору дарування від 10.01.2006 року є 15/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, то також має право на 15/100 частин ідеальної частки літньої кухні Б-1, що розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі наведеного, просить суд визнати за нею право власності на житлові приміщення, а саме: кухню 2-1 площею 13,7 кв.м., кімнату площею 12,0 кв.м., що знаходяться у житловому будинку [ADDRESS] та становлять 15/100 частин та право власності на 15/100 частин ідеальної частки приміщення літньої кухні Б-1, що розташована по [ADDRESS] , що є предметом договору дарування, укладеного 10.01.2006 року між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Сушик Л.А. У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.04.2016 року, зміненого в частині поділу нерухомого майна постановою Апеляційного суду Волинської області від 27.08.2018 року та переглянутого Верховним Судом 05.09.2019 року, проведено в натурі поділ будинковолодіння по [ADDRESS] , а тому на даний момент питання про право власності та його поділ вже вирішено судом. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 07.10.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 07.10.2019 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено. Протокольною ухвалою Луцького міськрайонного суду від 28.11.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві та додаткових поясненнях, просив суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача додатково суду пояснила, що на момент укладення договору дарування спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в натурі поділений не був. Просили суд відмовити в задоволенні позову. Третя особа в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся судом про день, час та місце розгляду справи. Суд вважає за можливим провести розгляд справи у відсутності третьої особи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. За змістом ч.2, 5 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно з ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права. Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що 31.01.2002 року між відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала останньому 15/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] , загальною площею 115,5 кв.м, житловою площею 77,7 кв.м. Біля будинку розташовані: літня кухня - Б-1, сарай - Г-1, сарай - В-1, вбиральня - в, огорожа - 1 (а.с. 15) 10 січня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку, а саме 15/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] , житловою площею - 77,7 кв.м., а також розташованими біля будинку літньої кухні - Б-1, сараю - Г-1, сараю - В-1, вбиральні - в, огорожею - 1 (а.с. 21). Відтак, за умовами укладеного правочину, позивач набула права власності на 15/100 частин вищезазначеного будинковолодіння, в тому числі і на 15/100 частин приміщення спірної літньої кухні Б-1. Із пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що відповідач не визнає правомірність набуття позивачем на частину приміщення літньої кухні Б-1, мотивуючи це наявністю самочинного будівництва. На думку суду, факт подальшої зміни технічних характеристик спірного майна, а саме, самочинно переобладнання літньої кухні Б-1 під житловий будинок, що підтверджується матеріалами оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи (а.с. 155 інвентаризаційної справи), після укладення договору дарування 10 січня 2006 року, не впливає на вищезазначені висновки суду. Зокрема, проведення сторонами в подальшому реконструкції літньої кухні Б-1 у житловий будинок, не зумовлює припинення майнових прав позивача на це майно саме як на приміщення літньої кухні. Крім того, як позивач, так і відповідач, в подальшому не позбавлені права усунути недоліки самочинного будівництва літньої кухні Б-1 та зареєструвати право власності на цей об`єкт нерухомого майна у встановленому законом порядку. За таких обставин, порушене право позивача на 15/100 частин приміщення літньої кухні Б-1 підлягає судовому захисту на підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 391 ЦК України, а відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Щодо вимоги позивача про визнання за нею право власності на житлові приміщення, а саме: кухню 2-1 площею 13,7 кв.м., кімнату площею 12,0 кв.м., що знаходяться у житловому будинку [ADDRESS] на підставі вищезазначеного договору дарування, суд зазначає наступне. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року, яке змінене в частині поділу нерухомого майна постановою Апеляційного суду Волинської області від 27 серпня 2018 року, між сторонами проведено поділ будинковолодіння [ADDRESS] в натурі та виділено кожному зокрема приміщення, відповідно часток у спірному майні. Зазначені судові рішення залишено в силі відповідно до постанови Верховного Суду від 5 вересня 2019 року (а.с. 61-71). Вказаними судовими рішення, постановлено: виділити [PERSON] згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 8671-8672 від 29.05.2018 року в житловому будинку [ADDRESS] приміщення: коридор (1-1) площею 5,1кв.м.; кухню (1-2) площею 6,9 кв.м.; кімнату (1-3) площею 10,8кв.м.; кімнату (1-4) площею 18,9кв.м.; ванну-котельню (1-5) площею 5,3кв.м.; кухню (2-1) площею 13,7 кв.м.; кімнату (2-2) площею 12,0 кв.м.; хлів (Г-1); 56/100 частини огорожі. Виділити [PERSON] та [PERSON] згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 8671-8672 від 29.05.2018 року в житловому будинку [ADDRESS] приміщення: котельню (3-3) площею 5,5 кв.м.; кімнату (3-4) площею 18,5 кв.м.; коридор (3-5) площею 5,0 кв.м.; кімнату (3-6) площею 9,1кв.м.; ванну (3-7) площею 4,0кв.м., вбиральню (Д); 44/100 частини огорожі. Таким чином, спірні кімнати, а саме, кухню (2-1) площею 13,7кв.м., кімнату (2-2) площею 12,0 кв.м, виділено в натурі відповідачу [PERSON] . На підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України, вказані обставини не підлягають доказуванню у даній справі. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача у судовому засіданні посилався на ту обставину, що згідно довідки-характеристики від 31 жовтня 2001 року № 28192 та актів-додатків Волинського обласного бюро технічної інвентаризації від 21 жовтня 2001 року та від 30 грудня 2005 року (а.с. 16, 91-93), предметом договору дарування від 31 січня 2002 року були саме спірні кімнати (кухня (2-1); кімната (2-2))у житловому будинку, а тому позивач згідно договору дарування від 10 січня 2006 року набув саме на ці приміщення право власності. Однак, суд вважає такі доводи безпідставними, оскільки вони спростовуються п.п.1-3 договорів дарування від 31 січня 2002 року та від 10 січня 2006 року, за змістом яких предметом договору дарування виступало 15/100 частин усього житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] , а не конкретно визначені приміщення (а.с.15, 21). Крім того, довідка-характеристика від 31 жовтня 2001 року № 28192 та акти-додатки Волинського обласного бюро технічної інвентаризації від 21 жовтня 2001 року та від 30 грудня 2005 року, на які посилається представник позивача, не являються частиною вищевказаних договорів дарування, що вбачається із змісту цих правочинів. Посилання у п.4 договору дарування від 31.01.2002 року на довідку характеристику №28192 від 31.10.2001 року Волинського обласного бюро БТІ, зроблено виключно для визначення вартості 15/100 частин будинковолодіння, яке є предметом договору, і цим пунктом договору не визначено інші характеристики об`єкта дарування. У даному випадку, право власності [PERSON] саме на спірні приміщення (кухня (2-1); кімната (2-2))у житловому будинку виникли на підставі ч.5 ст.11 ЦК України відповідно до судових рішень, що надали оцінку розміру часток сторін у будинковолодінні та способу їх виділу у натурі із врахуванням висновків судових експертиз. Таким чином, в задоволенні вимоги позивача про визнання за нею право власності на житлові приміщення, а саме: кухню 2-1 площею 13,7 кв.м., кімнату площею 12,0 кв.м., що знаходяться у житловому будинку [ADDRESS] та становлять 15/100 частин, слід відмовити за безпідставністю вимог. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача, слід стягнути 384,20 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: partial