Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], за участю третьої особи Городищенської міської ради Черкаської області про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка посилається на те, що згідно рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 23 червня 2004 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 серпня 2004 року №4378783, є власником житлового будинку по вул.Ярослава Мудрого, №48 в м.Городище Черкаської області. Крім неї в будинку зареєстрований її чоловік [PERSON] та племінник - [PERSON], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області від 15 листопада 2016 року №7986. Місце проживання [PERSON] було зареєстроване з її згоди, оскільки у нього були тимчасові проблеми з місцем проживання та реєстрацією в установленому законом порядку. Відповідач [PERSON] звернувся з проханням зареєструвати його місце проживання у належному їй будинку, а після вирішення проблеми, пообіцяв знятись з реєстрації в добровільному порядку. Питання щодо місця реєстрації та проживання [PERSON] не вирішив і на її неодноразові звернення, добровільно з реєстрації не знявся. В належному їй будинку відповідач не проживає і не проживав, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім»ї від 16 листопада 2016 року. Реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] перешкоджає їй користуватися і розпоряджатися будинком на власний розсуд, а тому прийняла рішення звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просила його задоволити, вказавши, що відповідач у належному їй будинку, не проживав і не проживає. Відповідач позовні вимоги визнав та не заперечив щодо їх задоволення, пояснивши, що за місцем реєстрації не проживає і не проживав, на даний час його фактичне місце проживання [INFO]. Третя особа Городищенська міська рада Черкаської області в судове засідання, будучи вчасно та належним чином повідомленою, не з»явилася, але надала лист від 29 листопада 2016 року №943 про розгляд справи без участі представника, зазначивши про відсутність заперечень щодо задоволення позову. Неявка сторони третьої особи не перешкоджає розглядові справи по суті, так як вона повідомлена вчасно та належним чином. За таких обставин, суд, вважає, що у справі достатньо доказів для обєктивного розгляду і слухає справу у відсутність третьої особи. Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, вислухавши сторони, вивчивши лист третьої особи про відсутність заперечень проти задоволення позову, свідчення свідків [PERSON], [PERSON]П, які посвідчили, що відповідач [PERSON], дійсно є племінником позивачки, але в належному їй будинку не проживав і не проживає, дослідивши та оцінивши всі докази в їх сукупності, вважає, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачка [PERSON], відповідно до рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 23 червня 2004 року є власником будинку та господарських споруд по вул.Радянська, №48 в м.Городище Черкаської області (а.с.8). Дана обставина підтверджується і Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 серпня 2004 року №4378783 (а.с.9). Відповідно до Будинкової книги для прописки громадян, які проживають в [INFO], відповідач [PERSON] зареєстрований 16 жовтня 2015 року (а.с.10-11). Згідно довідки про склад сім»ї, виданої виконавчим комітетом Городищенської міської ради Черкаської області 15 листопада 2016 року №7986, позивачка зареєстрована [INFO] і до складу її сім»ї входять: чоловік [PERSON] та племінник [PERSON] (а.с.12). Як вбачається з Акту обстеження матеріально-побутових умов сім»ї позивачки [PERSON], відповідач [PERSON] зареєстрований в [INFO], але з моменту реєстрації не проживав і не проживає в ньому (а.с.13). Правова позиція Європейського Суду з прав людини, а саме пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав («Пауэлл и Рейнер проти Об»єднаного Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статус зазначених рішень остаточне. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод. У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. ст.47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. За ст. 9 ч.3 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону ст. 319 ЦК України. За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців у випадках, передбачених ч.3 ст. 71 ЖК України, і даний перелік є вичерпним. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку ст. 72 Житлового Кодексу України. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, надано розяснення щодо підстав визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Із зазначеного розяснення та відповідно до ст. 107 Житлового Кодексу України, де зазначено, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сімї в будь-який час розірвати договір найму, у разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття, випливає, що наймач або члени його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову. В силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Частина 1 ст.405 ЦК України, закріплює право за членами сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону. Проте, у випадку тривалого нездійснення членом сім»ї власника свого права користування, яке надає йому ст.405 ЦК України, зокрема у разі відсутності без поважних причин понад один рік, він втрачає своє право користування, якщо інше не було встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. З врахуванням вищенаведеного, судом встановлено, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням, яке належить позивачці, як і не заперечив дану обставину під час розгляду справи в суді, визнавши позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Позивачкою заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача витрат, повязаних з оплатою правової допомоги адвоката в сумі 500 грн. та сплатою судового збору в сумі 551 грн 20 коп., а тому згідно вимог ст. ст. 84, 88 ЦПК України, суд, вважає за необхідне, задоволити позовні вимоги саме в такому обсязі, остільки вони підтверджені квитанцією №NOUTC34002 від 21 листопада 2016 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру від 21 листопада 2016 року і узгоджені в частині відшкодування між позивачкою та відповідачем. Позов підтверджується: копією рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 23 червня 2004 року, копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 серпня 2004 року №4378783, копією Будинкової книги для прописки громадян, які проживають в [INFO], довідкою виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області від 15 листопада 2016 року №7986, Актом обстеження матеріально-побутових умов сім»ї [PERSON], квитанцією №NOUTC34002 від 21 листопада 2016 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру від 21 листопада 2016 року. На підставі наведеного,

Outcome: approved