Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про позбавлення права користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] є власником житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Луганська область, Кремінський район, смт Красноріченське, вул. Красна, 27, де вона зареєстрована. За вказаною адресою також зареєстровані: сини позивача [PERSON] та [PERSON], її невістка [PERSON] та онука [PERSON] На даний час відповідачі виїхали у невідомому напрямку та не проживають за зазначеною адресою, а саме: [PERSON] з 2014 року, [PERSON] з 2012 року, [PERSON] та [PERSON] з 2017 року. В той же час, факт реєстрації відповідачів створює перешкоди для позивача в реалізації права власності. У звязку із викладеними обставинами позивач просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням. Ухвалою суду від 26.09.2018 було прийнято відмову позивача від позовних вимог та закрито провадження у справі в частині позбавлення права користування жилим приміщенням [PERSON] та [PERSON], а також продовжено розгляд справи в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення права користування жилим приміщенням. В судове засідання позивач не зявилася, надала заяву, в якій просили розглянути справу за її відсутності. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань від них не надходило, відзив на позов не подавали. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання відповідачів, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ними не повідомлялися, відзиву на позову вони не подали, а позивач та її представник не заперечували проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Дослідивши письмові матеріали справи, повно, всебічно та обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з будівлями від 25.11.2004 набула права власності на житловий будинок з будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Луганська область, Кремінський район, смт Красноріченське, вул. Красна, 27 (а.с. 14). Зазначені обставини також підтверджуються витягом з Державного реєстру правочинів № 369185 від 25.11.2004, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6417451 від 04.02.2005, а також технічним паспортом на зазначений житловий будинок (а.с. 15, 16, 17-19). З акту обстеження житлово-побутових умов від 10.08.2018 вбачається, що за адресою: Луганська область, Кремінський район, смт Красноріченське, вул. Красна, 27 зареєстровані, але не проживають відповідачі: [PERSON] з 2014 року, [PERSON] з 2012 року; [PERSON] та [PERSON] з 2017 року (а.с. 25). Факт реєстрації відповідачів у зазначеному будинку також підтверджується домовою книгою на цей будинок (а.с. 20-24). З довідки Красноріченської селищної ради № 608 від 27.08.2018 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 23.08.2018 зняті з реєстрації за адресою: Луганська область, Кремінський район, смт Красноріченське, вул. Красна, 27 (а.с. 27). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У звязку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з будівлями та спорудами за адресою: Луганська область, Кремінський район, смт Красноріченське, вул. Красна, 27, в якому залишаються зареєстрованими її сини відповідачі [PERSON] та [PERSON], що позбавляє позивача права вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою своєї реєстрації понад більше року, що підтверджується дослідженим в судовому засіданні актом обстеження житлово-побутових умов від 10.08.2018, суд дійшов висновку, що зазначені особи втратили право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації. На підставі викладеного,

Outcome: approved