Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до ТОВ «Порше Україна», який в подальшому уточнила і просить визнати дії відповідача щодо неусунення недоліків придбаного автомобіля марки «Volkswagen Tiguan» неправомірними, стягнути з ТОВ «Порше Україна» компенсацію за затримку усунення недоліків автомобіля в сумі 25000 грн., зобовязати відповідача забезпечити усунення недоліків придбаного автомобіля марки «Volkswagen Tiguan» шляхом надання інформації про стан автомобіля українською мовою на панелі приладів та маркування панелі керування українською мовою. Свої вимоги мотивує тим, що придбала у ТОВ «Алекс Со» автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», який отримала 13.12.2014 року, після чого виявила недоліки такого товару, а саме: відсутність інформації українською мовою про поточний стан автомобіля на панелі приладів і відсутність маркування панелі керування українською мовою, чим порушено її право на належну якість продукції та обслуговування, передбачене Законом України «Про захист прав споживачів». Зазначає, що згідно ч.3 ст.26 Закону України «Про засади державної мовної політики» маркування товарів виконуються державною мовою, отже відсутність маркування панелі приладів українською мовою є недоліком в розумінні п.15 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів». Написи на панелі приладів є маркуванням, оскільки згідно п. 6.1 ДСТУ 2887-94 «Паковання та маркування.\~ Терміни та визначення» маркування це нанесення тексту, умовних позначень та малюнків на пакування, та (чи) продукцію. Також вважає, що відсутність державної мови спричинює сповільнення сприйняття інформації про стан автомобіля, що може призвести до небезпечної ситуації, на яку водій реагує повільніше, ніж потрібно, що може спричинити аварійну ситуацію. Оскільки виробник (імпортер) зобовязаний забезпечити технічне обслуговування та гарантійний ремонт продукції вона 02.01.2015 року звернулась до відповідача з вимогою про усунення вказаного недоліку, а 21.01.2015 року - з вимогою про компенсацію неустойки у розмірі 1 %, проте усунення недоліку не було вирішено. Також вона зверталась до ТзОВ «Алекс СО» з аналогічними вимогами, проте недоліки придбаного нею товару не усунуто, компенсації не сплачено. Вважає, що сума компенсації, що підлягає до сплати у звязку із затримкою усунення недоліків, складає не менше 5 днів, відповідно не менше 25000 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов за уточненими позовними вимогами підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, при цьому подав письмові заперечення, в яких зазначив, що заявлені позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що придбаний позивачем транспортний засіб має сертифікат відповідності, виданий уповноваженим органом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики з терміном дії з 28.04.2014 року до 27.04.2015 року, який підтверджує відповідність цього транспортного засобу вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів. Укладений позивачем з ТзОВ «Алекс Со» договір купівлі продажу/поставки автомобіля №14202 від 31.10.2014 року не містить умов (вимог), щодо наявності на панелі приладів інформації про поточний стан автомобіля та маркування самої панелі приладів українською мовою. Відсутність в укладеному договорі цих умов, спростовує невідповідність транспортного засобу позивача умовам договору. Також на їх переконання, інформація про поточний стан транспортного засобу на панелі приладів та викладення самої панелі приладів на українській мові не є вимогою, що звичайно пред'являються до транспортного засобу. Зазначене повністю спростовує твердження позивача, що відсутність на панелі приладів інформації про поточний стан транспортного засобу та маркування самої панелі приладів українською мовою, є недоліком. Положення ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач, містять вимоги до самої інформації про товар та її обєму, що надається споживачу для прийняття свідомого і компетентного вибору товару, до продажу товару споживачу, визначає невичерпний перелік альтернативних способів, якими виробником (виконавцем, продавцем) доводиться інформація про товар до споживача. При цьому, маркування є лише одним із таких способів доведення до споживача інформації про товар. Крім того, посилання позивача на ДСТУ 2887-94 «Паковання та маркування. Терміни та визначення» також є безпідставним, оскільки застосування даного ДСТУ є добровільним і сторони не погоджували застосування даного ДСТУ до своїх відносин. Норми щодо маркування харчових продуктів не можуть застосовуватись за аналогією до нехарчових продуктів. Інформація на панелі приладів та панелі керування не є маркуванням, оскільки відповідно до ДСТУ ISO 3779:2012 маркування ДТЗ забезпечується нанесенням на нього ідентифікаційного номеру колісного транспортного засобу. Інформація надається в онлайн-системах виробника та в інструкції про експлуатацію товару. Зазначене забезпечує дилерські центри інформацією про товари, надає можливість дилерському центру надати споживачу у обраний ним спосіб, що визначений законом до придбання товару споживачем всю інформацію, передбачену ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» в повній мірі і українською мовою, що є запорукою забезпечення інформацією споживача для вільного вибору товару. Враховуючи вищевикладене просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, подала письмові заперечення в яких зазначила, що 31.10.2014 року між ТОВ «Алекс Со» та позивачем було укладено договір купівлі-продажу/поставки автомобіля № 14202. Відповідно до п.7.4. даного договору підписанням цього договору покупець підтвердив, що отримав на доступній для покупця мові повну інформацію від постачальника про автомобіль (відносно ціни, порядку оплати, порядку передачі, комплектності, умов зберігання, строку служби, дії після його закінчення та наслідки їх невиконання, найменування нормативних документів, вимогам яких повинен відповідати автомобіль, його властивості, дату виготовлення, умови та правила ефективного та безпечного використання автомобіля, та те, що автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки). При продажі автомобіля позивачу було чітко розяснено всі властивості та особливості товару, надано всю необхідну, достовірну та своєчасну інформацію відповідно до п.1 ч.4 ст. 4, п.1 ст. 6 ЗУ «Про захист прав споживачів». У відповідності до ч.2 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу було надано інформацію про продукцію у супровідній документації. 13.12.2014 р. між ТОВ «Алекс Со» та позивачем було укладено акт прийому-передачі автомобіля, який підтверджує фактичне передання автомобіля разом з усіма належними до нього супровідними документами, а саме передано сервісну книжку на автомобіль, в якій інформація надається українською мовою. Підписуючи даний акт прийому-передачі сторони підтвердили, що автомобіль відповідає своїми якісними та технічними характеристиками умовам договору і вимогам до експлуатаційної документації та покупець не має претензій до продавця, щодо якості, комплектності, зовнішнього виду та технічного стану переданого автомобілю, а також супровідним документам. На письмові вимоги позивача про усунення недоліку придбаного автомобіля та компенсацію за затримку усунення вказаних недоліків їй 18.02.2015 року та 06.03.2015 року були надані чіткі розяснювальні відповіді. Крім того зазначає, згідно відповіді Державної інспекції України з питань захисту споживачів інформація, яка розміщується при програмуванні панелі приладів автомобілів, не відноситься до інформації про продукцію, яка надається споживачеві відповідно до ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів». Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 31.10.2014 року між ТОВ «Алекс Со» і позивачем [PERSON]Б було укладено договір купівлі-продажу/поставки автомобіля № 14202 (а.с.53-56). Як вбачається з матеріалів справи, 02.01.2015 року [PERSON] звернулась до відповідача з вимогою про безоплатне усунення недоліку, а саме відсутності інформації про поточний стан автомобіля українською мовою на панелі приладів та маркування панелі керування українською мовою (а.с. 12-13), а 21.01.2015 року - з вимогою про виплату компенсації за затримку усунення недоліку товару (а.с. 16-17), на які отримала відповідь, що їй слід звернутися до офіційного дилера (а.с.18). 16.02.2015 року позивач звернулася з вимогою про усунення недоліку до ТОВ «Алекс Со» та отримала відповідь від 18.02.2015 року, в якій їй запропоновано звернутися до офіційного представника марки «Фольксваген» в Україні ТОВ «Порше України» (а.с.19-22). 03.03.2015 року позивачем скеровано відповідачу та третій особі вимогу про виплату компенсації у вигляді одного відсотка від вартості товару за кожен день затримки усунення недоліку (а.с. 23-24). У відповідності до п.п. 2, 4 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на належну якість продукції та обслуговування, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця). Продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію (ч.1 ст.6 Закону). Частинами 1 і 2 ст.15 цього Закону передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Інформація про продукцію повинна містити: 1) назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; 3) дані про основні властивості продукції; 4) відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами; 5) позначку про наявність або відсутність у складі продуктів харчування генетично модифікованих компонентів; 6) дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; 7) дату виготовлення; 8) відомості про умови зберігання; 9) гарантійні зобов'язання виробника (виконавця); 10) правила та умови ефективного і безпечного використання продукції; 11) строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; 12) найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Стосовно продукції, яка підлягає обов'язковій сертифікації, споживачеві повинна надаватись інформація про її сертифікацію. Стосовно продукції, яка за певних умов може бути небезпечною для життя, здоров'я споживача та його майна, навколишнього природного середовища, виробник (виконавець, продавець) зобов'язаний довести до відома споживача інформацію про таку продукцію і можливі наслідки її споживання (використання). Інформація споживачеві повинна надаватися згідно із законодавством про мови. Згідно ч.2 ст.15 Закону інформація, передбачена ч.1 ст.15 доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування. Інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв'язку. Тобто, ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено обєм інформації про товар, який має бути наданий споживачу, вимоги, яким має відповідати надана споживачу інформація, в тому числі щодо її мови та те, що ця інформація має бути надана споживачу до придбання ним товару. Згідно п.7.4 договору купівлі-продажу/поставки автомобіля № 14202 від 31.10.2014 року підписанням покупець підтвердив, що отримав на доступній для покупця мові повну інформацію від постачальника про автомобіль (відносно ціни, порядку оплати, порядку передачі, комплектності, умов зберігання, строку служби, дії після його закінчення та наслідки їх невиконання, найменування нормативних документів, вимогам яких повинен відповідати автомобіль, його властивості, дату виготовлення, умови та правила ефективного та безпечного використання автомобіля, та те, що автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки). Як встановлено в судовому засіданні, підтверджується показаннями свідка [PERSON] і не заперечується представником позивача, перед укладенням договору купівлі-продажу позивач разом зі своїм чоловіком здійснили тест-драйв (пробну поїздку) автомобіля «Volkswagen Tiguan» (а.с.90) по маршруту протяжністю близько 18,5 км. При цьому, позивачу була надана інформація щодо самого автомобіля, його характеристик, функцій, встановленого обладнання. Під час тест-драйву в присутності позивача її чоловік зясовував у консультанта з продажу [PERSON] чи є в автомобілі українська мова на панелі приладів, на що отримав відповідь, що такого в автомобілі цієї моделі немає. Незадоволення чи зауважень з цього приводу в позивача не було. 13.12.2014 року між ТОВ «Алекс Со» та позивачем було складено акт прийому-передачі автомобіля (а.с. 57), який підтверджує фактичне передання автомобіля марки «Volkswagen Tiguan» разом з усіма належними до нього супровідними документами. Підписуючи даний акт прийому-передачі сторони підтвердили, що автомобіль відповідає своїми якісними та технічними характеристиками умовам договору і вимогам до експлуатаційної документації та покупець не має претензій до продавця, щодо якості, комплектності, зовнішнього виду та технічного стану переданого автомобілю, а також супровідним документам. Представник позивача в судовому засіданні підтвердив отримання [PERSON] всієї документації щодо автомобіля, зокрема керівництва по експлуатації українською мовою. Таким чином, інформація, передбачена ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» була доведена до відома споживача [PERSON] в повному обсязі у доступній наочній формі. В інформації про транспортний засіб від виробника не зазначено про можливості транспортного засобу позивача надавати інформацію про поточний стан транспортного засобу на панелі приладів та викладення самої панелі приладів українською мовою. Однією з підстав позову [PERSON] є те, що відсутність маркування панелі керування українською мовою є недоліком товару придбаного нею автомобіля «Volkswagen Tiguan». У відповідності до п.15 ч 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред'являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем). Визначення недоліку товару також передбачено п.1 «Порядку гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни дорожніх транспортних засобів» затвердженим Наказом Міністерства промислової політики України №721 від 29.12.2004 року, а саме: недолік - окрема невідповідність ДТЗ вимогам нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред'являються до нього, а також інформації про ДТЗ, яка надана виробником (виконавцем, продавцем). Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про підтвердження відповідності» містить визначення «сертифікації», відповідно до якого, сертифікація - процедура, за допомогою якої визнаний в установленому порядку орган документально засвідчує відповідність продукції, систем якості, систем управління якістю, систем екологічного управління, персоналу встановленим законодавством вимогам. Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 січня 1997 року N 23 затверджено правила обов'язкової сертифікації дорожніх транспортних засобів, їх складових та приладдя, які встановлюють порядок та вимоги до проведення обов'язкової сертифікації дорожніх транспортних засобів (ДТЗ), їх складових та приладдя в Українській державній системі сертифікації продукції - Системі сертифікації УкрСЕПРО. Так, п. 2.4. Наказу № 23 визначено, що сертифікація ДТЗ, складових частин, що були в користуванні та ввозяться в Україну, - це процедура, під час якої перевіряється і засвідчується відповідність конструкції виробу вимогам чинних в Україні нормативно-правових актів, нормативів і стандартів, а також його стан (наявність змін конструкції) на час увезення в Україну. Пунктом 3.3. Наказу № 23 встановлено, що обов'язкова сертифікація ДТЗ у Системі здійснюється на відповідність обов'язковим вимогам нормативних документів, чинних в Україні, щодо безпеки життя, здоров'я людей, захисту їх майна, охорони навколишнього природного середовища. З матеріалів справи вбачається, що придбаний позивачем транспортний засіб має сертифікат відповідності (а.с.70), виданий уповноваженим органом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики з терміном дії з 28 квітня 2014 року до 27 квітня 2015 року, тому такий підтверджує його відповідність вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів. Згідно ч.3 ст.26 Закону України «Про засади державної мовної політики» маркування товарів, інструкції про їх застосування тощо виконуються державною мовою і регіональною мовою або мовою меншини. За рішенням виробників товарів поруч із текстом, викладеним державною мовою, може розміщуватися його переклад іншими мовами. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на п.6.1 ДСТУ 2887-94 «Паковання та маркування.\~ Терміни та визначення», відповідно до якого маркування це нанесення тексту, умовних позначень та малюнків на пакування, та (чи) продукцію. Суд бере до уваги і вважає обгрунтованою позицію представника відповідача про те, що положення ДСТУ 2887-94 «Паковання та маркування. Терміни та визначення» мають добровільний характер щодо застосування і обовязковість його застосування не вимагається. Так, необовязковість ДСТУ 2887-94 прямо визначена ч.2 ст.23 Закону України «Про стандартизацію» та Наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики «Про затвердження Переліку національних стандартів, які в разі добровільного застосування є доказом відповідності продукції вимогам Технічного регламенту з підтвердження відповідності паковання (пакувальних матеріалів) та відходів паковання» № 351 від 10 грудня 2007 року, який відносить ДСТУ 2887-94 до ряду «добровільних» стандартів. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про стандартизацію» від 17.05.2001 року стандарт - документ, розроблений на основі консенсусу та затверджений уповноваженим органом, що встановлює призначені для загального і багаторазового використання правила, інструкції або характеристики, які стосуються діяльності чи її результатів, включаючи продукцію, процеси або послуги, дотримання яких є необов'язковим. З огляду на наведене, слід також зауважити, що вимоги до маркування транспортного засобу містилися в ДСТУ 3525-97 «Засоби транспортні дорожні. Маркування.» Відповідно до статті 4 ДСТУ 3525-97 маркування ДТЗ визначалось як сукупність наступних елементів: товарного знаку підприємства-виробника; ідентифікаційного номера ДТЗ (VIN); вагових параметрів ДТЗ; та коду двигуна (для автомобілів). Отже, наявність маркування на панелі керування або на панелі приладів в ДСТУ 3525-97 взагалі не передбачалась. Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 1355 від 28.11.2012 року, ДСТУ 3525-97 був скасований і на зміну цьому стандарту був прийнятий ряд національних стандартів України, гармонізованих з міжнародними європейськими стандартами, з набранням чинності з 01.05.2013 р. Одним з таких стандартів є ДСТУ ISO 3779:2012 Колісні транспортні засоби. Номер ідентифікаційний транспортного засобу (VIN). Зміст і структура. Відповідно до положень ДСТУ ISO 3779:2012 ідентифікаційний номер колісного транспортного засобу (VIN) - це структурна комбінація символів, які встановив виробник для розпізнавання колісного транспортного засобу. Відтак, визначено, що маркування транспортного засобу здійснюється шляхом встановлення виробником VIN коду та його нанесення на транспортний засіб. Застосування літер інших, ніж латинські даним стандартом не передбачається. Слід звернути увагу на те, що законодавство України містить велику кількість визначень терміну маркування, наприклад: Закон України «Про виробництво та обіг органічної сільськогосподарської продукції та сировини» визначає маркування, як слова, описи, знаки для товарів і послуг, назва торгової марки, зображення чи символи, що стосуються харчових продуктів і розміщені на будь-якій упаковці, етикетці (стікері), споживчій тарі, контретикетці, кольєретці, ярлику, пробці, листку-вкладиші, документі, повідомленні, інших елементах упаковки, що супроводжують чи належать до таких харчових продуктів» (ст.1 Закону). Згідно ст.1 Закон України «Про молоко та молочні продукти» маркування - інформація про молоко, молочну сировину та молочні продукти, нанесена на упаковку відповідно до вимог нормативно-правових актів і нормативних документів. Відповідно до п.3 Технічного регламенту щодо правил маркування харчових продуктів, який затверджений Наказом Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики № 487 від 28.10.2010 року, маркування - усі слова, описи, знаки для товарів і послуг, назва марки, зображення чи символи, що стосуються харчових продуктів і розміщені на будь-якій упаковці, етикетці (стікері), споживчій тарі, контретикетці, кольєретці, ярлику, пробці, листку-вкладиші, документі, повідомленні, інших елементах упаковки, що супроводжують чи належать до цього виду харчових продуктів. Враховуючи наведені положення законодавства, маркування здійснюється на упаковці, етикетці (стікері), споживчій тарі, контретикетці, кольєретці, ярлику, пробці, листку-вкладиші, документі, повідомленні, інших елементах упаковки або продукції (товарі), відтак маркування є для споживача засобом інформації щодо придбання товару , призначеним для ідентифікації товару чи його окремих властивостей, якісних і кількісних характеристик товару. Судом не можуть братись до уваги відповіді на запити [PERSON], надані Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Львівській області, Кафедрою товарознавства непродовольчих товарів Львівської комерційної академії, ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», ДП «Науково-дослідний інститут метрології вимірювальних і управляючих систем», Технічного комітету стандартизації науково-технічної термінології, Комітету з питань культури і духовності ВРУ, а також висновок експертного товарознавчого дослідження №1312 ТОВ «Незалежний центр судових експертиз» стосовно тлумачення терміну «маркування», оскільки такі не стосуються правовідносин сторін, крім цього вказані відповіді мають виключно консультативний характер (а.с. 25-36). Крім того, згідно відповіді Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів від 06.04.2015 року №849-3-11/8 інформація, яка розміщується при програмуванні панелі приладів автомобілів, не відноситься до інформації про продукцію, яка надається споживачеві відповідно до ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначений висновок повністю співпадає з висновками наведеними у відповіді Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 10.04.2015 року №3432-50/11972-07. Таким чином, з врахування наведеного, інформація, яка розміщується на панелі керування автомобіля, придбаного позивачем, не є маркуванням товару в розумінні ч.3 ст.26 Закону України «Про засади державної мовної політики», відтак законодавство не містить вимоги щодо виконання такої інформації державною мовою. Наведене стосується також інформації, яка розміщується при програмуванні панелі приладів автомобіля, оскільки така інформація не відноситься до інформації про продукцію, яка надається споживачеві відповідно до ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів». Що стосується небезпеки надання інформації іноземною мовою, на що посилається позивач, то суду не представлено належних і допустимих доказів на підтвердження таких покликань, а відтак такі оцінюються критично. До того ж суду надано сертифікат відповідності на транспортний засіб позивача, яким підтверджено, зокрема, його відповідність вимогам безпеки, чим спростовуються твердження [PERSON] про його небезпечність, навіть з огляду на написи на панелі приладів іноземною мовою. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Отже, судом при розгляді справи не знайшли підтвердження доводи позивача, що її права як споживача порушуються, оскільки недоліком придбаного автомобіля «Volkswagen Tiguan» є відсутність інформації про стан автомобіля українською мовою на панелі приладів та маркування панелі керування українською мовою. Натомість, сукупність досліджених доказів і аналіз наведених положень законодавства дає підстави суду для висновку про те, що відсутність такої інформації державною мовою не є недоліком, не порушує права [PERSON], як споживача. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість її позовних вимог про визнання дій відповідача щодо неусунення недоліків придбаного автомобіля неправомірними, стягнення компенсації за затримку усунення недоліків автомобіля та зобовязання відповідача забезпечити усунення недоліків автомобіля шляхом надання інформації про стан автомобіля українською мовою на панелі приладів та маркування панелі керування українською мовою, такі не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed