Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яке видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г. В. на ім`я [PERSON] , після смерті [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яке видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г. В. на ім`я [PERSON] , після смерті [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер [PERSON] , після якого у встановлений законом строк спадщину прийняла вона, як дружина, та діти - [PERSON] , [PERSON] . У зв`язку з чим, 05 вересня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г. В. видані свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/3 частці кожному. Позивач зазначає, що [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтво про право на прийняття спадщини за законом без відповідних на те правових підстав, оскільки вона, на момент смерті її чоловіка, проживала разом з ним, в спірній квартирі, де і наразі вона зареєстрована та проживає, а отже, вона мала успадкувати квартиру одноособово. У зв`язку з вищевикладеним, позивач звернулася до суду за захистом своїх порушених прав та просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05 січня 2021 року у вказаній справі відкрито загальне позовне провадження. Згідно з даними зворотніх повідомлень про вручення поштових відправлень та розписок, які містять в матеріалах справи, учасники справи отримали копії ухвал про відкриття провадження та позовних заяв з додатками. 05 лютого 2021 року до суду, засобами поштового зв`язку, надійшов відзив відповідачів, в якому останні просили відмовити в задоволенні позову, оскільки він є безпідставним та необґрунтованим, з огляду на наступне. Представник відповідачів зазначає, що чинне законодавство не передбачає жодних привілеїв в праві на усунення інших спадкоємців від спадкування лише на підставі того факту, що спадкоємець проживав разом зі спадкодавцем у спірній квартирі. Крім того, відповідачі є дітьми померлого [PERSON] , а тому є спадкоємцями першої черги. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, поважність причин неявки суду не відомі, а тому суд відповідно до частини третьої статті 223 ЦПК України здійснює розгляд справи у її відсутність. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві та просила відмовити в задоволені позову, а також розподілити судові витрати. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 02 грудня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві серії [NUMBER] ( а. с. 5). [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 17 січня 2018 року, виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві серії [NUMBER] . Також встановлено, що у померлого [PERSON] є двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 17 липня 1980 року, виданим відділом РАЦС Нижегородського р-ну м. Горького серії [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 14 лютого 1991 року, виданим відділом РАЦС Печерського РІК серії [NUMBER] . З матеріалів спадкової справи після смерті [INFO] [PERSON] вбачається, що [PERSON] 24 січня 2018 року звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозова Г. В. з заявою про прийняття спадщини. З аналогічними заявами звернулись [PERSON] - 30 січня 2018 року та [PERSON] - 06 лютого 2018 року. На підставі вказаних заяв приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г. В. видані свідоцтва про право на спадщину по 1/3 частці квартири [ADDRESS] кожному, а саме: 04 вересня 2018 року [PERSON] ; 06 вересня 2018 року [PERSON] , а 10 січня 2019 року [PERSON] . Крім того, відповідно до витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 04 вересня 2018 року, від 06 вересня 2018 року та від 10 січня 2019 року позивач та відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] (по 1/3 частці у кожного). Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно з частиною першою статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як встановлено судом, заповіт померлим [PERSON] не складався. Позивач є дружиною померлого, а відповідачі його дітьми, які одержали право на спадкування за законом у першу чергу. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 Цивільного кодексу України). За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частинами першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України) Так, встановлено, що позивач та відповідачі звернулися до нотаріуса у встановлений законом шестимісячний строк з заявами про прийняття спадщини, заяв про відмову від прийняття спадщини не надходило. Відповідно до частин першої - третьої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тож, з вищенаведеного вбачається, що позивач та відповідачі прийняли спадщину на нерухоме майно, а саме, квартиру [ADDRESS] , у рівних частках. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України як підставу визнання свідоцтва недійсним прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; немає юридичних фактів, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у разі, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо. Отже, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачі є спадкоємцями першої черги, які як і позивач, та реалізували своє право на прийняття спадщини у встановленому законодавством порядку. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надала належних і допустимих доказів того, що відповідачі отримали свідоцтва про право на спадщину за законом без законних на те підстав, чим порушили її права. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача та залишення їх без задоволення.. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України судові витрати понесені відповідачами, підлягають стягненню на їх користь з позивача. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила чи має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У відзиві представник відповідачів надала попередній розрахунок суми судових витрат, які відповідачі понесли та очікують понести у зв`язку з розглядом справи, зазначивши, що згідно пункту 4.1 договору про надання правничої допомоги № 1-01/21 від 26 січня 2021 року відповідач [PERSON] зобов`язується оплатити Адвокатському об`єднанню суму гонорару в розмірі 4 000 грн, аналогічне положення міститься в договорі про надання правничої допомоги № 2-01/21 від 26 січня 2021 року, укладеним з [PERSON] . Повідомила, що 01 лютого 2021 року відповідачі перерахували на поточний рахунок адвокатського об`єднання «Коновал та партнери» частину гонорару в розмірі 2 000 грн кожний, тобто на день подання відзиву відповідачі сплатили частину гонорару у розмірі 4 000 грн. 21 квітня 2021 року до матеріалів справи було долучено квитанцію про перерахування відповідачем [PERSON] ще 2 000 грн на рахунок адвокатського об`єднання. Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судом встановлено, що 26 січня 2021 року між Адвокатським об`єднанням «Коновал та партнери» та [PERSON] було укладено договір про надання правничої допомоги № 1-01/21, відповідно до пункту 1.1 якого, клієнт в порядку та на умовах, визначених цим договором та законодавством України, доручає, а Адвокатське об`єднання зобов`язується відповідно до доручення Клієнта надавати йому за плату правничу допомогу щодо представництва та захисту інтересів клієнта з питання визнання свідоцтва про право на прийняття спадщини за законом недійсним (справа № 760/28822/21) в обсязі та на умовах, визначених законодавством України та цим Договором. Згідно з пунктом 4.1 гонорар, тобто сума грошових коштів, що буде сплачена клієнтом Адвокатському об`єднанню за надані послуги правничої допомоги становить 4 000 гр. Крім того, 26 січня 2021 року між Адвокатським об`єднанням «Коновал та партнери» та [PERSON] було укладено договір про надання правничої допомоги № 2-01/21, відповідно до пункту 1.1 якого, клієнт в порядку та на умовах, визначених цим договором та законодавством України, доручає, а Адвокатське об`єднання зобов`язується відповідно до доручення Клієнта надавати йому за плату правничу допомогу щодо представництва та захисту інтересів клієнта з питання визнання свідоцтва про право на прийняття спадщини за законом недійсним (справа № 760/28822/21) в обсязі та на умовах, визначених законодавством України та цим Договором. Згідно з пунктом 4.1 гонорар, тобто сума грошових коштів, що буде сплачена клієнтом Адвокатському об`єднанню за надані послуги правничої допомоги становить 4 000 гр. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131 св 19. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131св19 також судом зроблено висновок, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Як вбачається із договорів про надання правничої допомоги сторонами визначено розмір гонорару (пункт 4.1 договорів). Відповідно до копій квитанцій від 01 лютого 2021 року, від 04 лютого 2021 року та від 18 квітня 2021 року, які містять в матеріалах справи, Адвокатське об`єднання «Коновал та партнери» отримало від [PERSON] 4 000 грн, та від [PERSON] 2 000 грн, за надання правничої допомоги згідно договору. Позивачем не подано до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таким чином, суд дослідивши всі надані документи, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, дійшов висновку, що представником відповідачів доведено заявлений розмір витрат на правничу допомогу, і такий розмір є співмірним із складністю справи, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, тому приходить до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача становить 8 000 грн. З огляду на викладене,

Outcome: approved