Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], в якому просила розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 30 травня 1998 року у Богородчанському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківської області, актовий запис № 12; неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], залишити на проживання з нею; стягнути з [PERSON] в її користь витрати зі сплати судового збору в розмірі 243,60 грн. В судовому засіданні Позивач позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, посилаючись на те, що подружнє життя в них з Відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя, а також зазначила, що протягом останніх років вони з Відповідачем шлюбних відносин не підтримують, втратили почуття любові та поваги один до одного, спільного господарства не ведуть. На примирення з Відповідачем Позивач категорично не згодна, в звязку з чим просить шлюб розірвати, не заперечувала щодо заочного розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими конвертами з кореспонденцією суду, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому порядку місця проживання Відповідача та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання». Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, зважаючи на заяву Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. В судовому засіданні Судом допитано неповнолітнього [PERSON], [INFO], який виявив бажання після розірвання шлюбу батьків, проживати з матірю. Заслухавши Позивача та представника Позивача, неповнолітнього [PERSON], дослідивши матеріали справи, Судом встановлено наступне. Згідно до свідоцтва про одруження серії 1-НМ № 027086 від 30.05.1998року сторони зареєстрували шлюб 30 травня 1998 року у Богородчанському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківської області, актовий запис № 12. ( а.с.14) . Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], (Свідоцтво про народження серія 1-НМ №117024 виданого Богородчанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківської області 15.12.1998) та [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження серія 1-НМ №014560 виданого Богородчанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківської області 25.07.2005р.). Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом предявлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. В ході розгляду справи Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, примирення між подружжям та збереження сімї не можливе та це буде суперечити інтересам та волі обох сторін. При зазначених обставинах Суд дійшов висновку, що сімя розпалася остаточно і шлюб існує формально. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей». В судовому засіданні позивач проти надання часу для примирення заперечили, посилаючись на його недоцільність та неможливість примирення через фактичне небажання продовжувати сімейні відносини. Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сімю не бажають, Суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, Суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. В позовній заяві та і в судовому засіданні, Позивач просила про залишення неповнолітніх дітей на проживати після розірвання шлюбу з нею, від Відповідача письмови заперечень не поступило. Тому, враховуючи думку висловлену в судовому засіданні неповнолітнім [PERSON], який виявив бажання після розірвання шлюбу проживати з матірю, Суд вважає, що неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], слід залишити на проживання з матірю [PERSON]. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч.3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved