Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору таким, що укладений не в інтересах сім»ї. В позові вказала, що в Лубенському міськрайонному суді розглядається цивільна справа за позовом [PERSON] до її чоловіка [PERSON] про стягнення коштів за договором позики в якій вона, згідно ухвали суду від 29.02.2016 року приймає участь як третя особа без самостійних вимог на предмет спору. Як вона дізналася, 8.07.2013 року її чоловік нібито позичив у [PERSON] 25 000 доларів США строком на 1 рік під 23% річних. З матеріалів позовної заяви вбачається, що [PERSON] свої обовязки виконав не в повному обсязі, прострочив сплату відсотків, а суму боргу повернув тільки частково. Станом на 28.01.2016 року його борг перед [PERSON] становить 20 000 доларів США, тобто 496 596 грн. Враховуючи положення Сімейного Кодексу України, у випадку якщо позов [PERSON] буде задоволений, то цей борг буде вважатись спільним боргом (спільним сумісним майном) подружжя, а тому стягнення може бути накладене на все спільне сумісне майно їх подружжя. З чим вона не погоджується. Позивачка вважає, що виходячи з суми боргових зобовязань , якщо він дійсно був укладений, явно не є дрібним побутовим бо його сума більше ніж у 174 рази перевищує розмір мінімальної заробітної плати, а тому має право на звернення до суду з даним позовом. Стверджує, що вищевказаний договір був укладений таємно від неї, без її згоди і явно не в інтересах сім»ї, бо їх сім»я не мала потреби у такій значній сумі позики. Їх статки дозволяли їх сім»ї жити нормально і без цієї позики. Для яких потреб [PERSON] взяв таку велику позику він їй так і не зміг пояснити. Кошти які він нібито отримав за цією позикою, він у сім»ю не приносив. Ні матеріальних, ні нематеріальних благ родина не придбала, ніяких боргів за рахунок цієї позики вони не погасили. Враховуючи викладене, прохає суд договір позики від 08.07.2013 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо позики [PERSON] 25 000 доларів США таким, що не створює ніяких обовязків для неї як дружини [PERSON] і був укладений не в інтересах його сім»ї, отримані за договором кошти використані ним не в інтересах його сім»ї. Судові витрати стягнути з відповідачів на її користь по ? частини з кожного. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON], що діє згідно витягу з угоди на представництво інтересів у цивільній справі №18 від 29.03.2016 року та ордеру ПТ №088051 на надання правової допомоги позов підтримали, прохають його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, його представник адвокат [PERSON] проти позову заперечує, вважає, що спосіб захисту свого права обраний позивачкою не відповідає ні статті 16 ЦК України ні ч.2 ст. 65 СК України, оскільки особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Саме про таку практику свідчать постанови ВСУ від 01.07.2015 року по ц/с №6-319цс15, від 30.03.2016 року по ц/с №6-265цс16 та від 20.04.2016 року по ц/с №6-2824цс15. Відповідач [PERSON] позов визнав, вказавши, що дійсно гроші позичалися для іншої особи, не в інтересах сім»ї. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 1998 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, проти чого не заперечують в судовому засіданні. 11 травня 2016 року Лубенським міськрайонним судом Полтавської області було прийнято рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу, яким задоволено позов та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 629 903 грн. 42 коп. заборгованості за договором позики та по 3415 грн. 07 коп. судового збору з кожного. Вказане рішення оскаржено відповідачем [PERSON] та на даний час знаходиться на розгляді в Апеляційному суді Полтавської області, тобто не набрало законної сили (а.с.41-42). Разом з тим, в даній справі судом встановлено, що 08.07.2013 року відповідачі уклали між собою договір позики, що підтверджується складеною і підписаною відповідачем [PERSON] розпискою (а.с.19) та проти чого він не заперечував в судовому засіданні. За умовами цього договору [PERSON] передав [PERSON] 25 000 дол. США, під 23 % річних, зі строком повернення 08.07.2014 року. Таким чином судом встановлено, що договір позики укладено в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України, договір укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором використовується в інтересах сім»ї. Відповідно до правової позиції ВС України, висловленої в постанові від 08.04.2015 року у справі № 6-7цс15, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні позивачка стверджувала, що не знала про позику її чоловіка, ці кошти не бачила та вони не використовувалися в інтересах сім»ї, однак жодних доказів цім обставинам суду не надала. Враховуючи те, що позивачкою не надано доказів того, що її чоловік [PERSON] взяв кошти у [PERSON] для своїх власних потреб, тобто не в інтересах сім»ї, в задоволенні позову слід відмовити. Крім того суд вважає, що позивачка обрала спосіб захисту своїх прав не передбачений чинним законодавством.

Outcome: dismissed