Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) [PERSON] про зобов'язання відповідача змінити формулювання причин звільнення із ст.40 п.4 КЗпП України на ст.38 ч.3 КЗпП України. Позов обґрунтовується тим, що з 01.07.2016р. [PERSON] була прийнята на роботу на посаду інженера-землевпорядника у ФОП [PERSON] Наказом № 3 від 12.07.2017р. позивача звільнено з роботи з 12.07.2017р. за згодою сторін. Відповідно до рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04.08.2017р. [PERSON] поновлено на попередній роботі. 10.08.2017р. позивач подала письмову заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням з 11.08.2017р., у зв'язку з неможливістю продовжувати роботу, оскільки станом на 10.08.2017р. судове рішення про поновлення позивача на роботі не виконане, наказ про поновлення не виданий, виплата за вимушений прогул не здійснена, заява про надання щорічної відпустки не розглянута, відпустка не надана. Зазначає, що такі обставини є невиконанням законодавства про працю. Постановами старшого державного виконавця Володимирецького районного відділу ДВС від 07.09.2017р. відкриті виконавчі провадження про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 05.10.2017р. [PERSON] отримала наказ №4 від 04.08.2017р. про поновлення на роботі, однак питання щодо звільнення з 11.08.2017р. в порядку ст.38 ч.3 КЗпП України залишилося не вирішеним. 24.10.2017р. закриті зазначені виконавчі провадження у зв'язку з виданням наказу про поновлення на роботі та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач вважає, що такі обставини є невиконанням відповідачем законодавства про працю, а тому, вважає, що має право на розірвання трудового договору за власним бажанням на підставі ст.38 ч.3 КЗпП України. Однак, 05.07.2018р. [PERSON] отримала наказ від 29.06.2018р. №5 про звільнення з роботи за прогули без поважних причин відповідно до ст.40 п.4 КЗпП України. Такий наказ позивач вважає незаконним і виданим з мотивів помсти за судову справу про поновлення на роботі, притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст.41 ч.1 КУпАП та з наміром завдати шкоди позивачу. У судовому засіданні 14.09.2018р. позивач [PERSON] позов підтримала повністю. Давала пояснення, за змістом подібні до обгрунтувань позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримував позицію довірителя. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовну вимогу не визнав повністю. Давав пояснення про те, що в день постановлення судом рішення відповідачем було видано наказ про поновлення [PERSON] на роботі та розміщено на дошці оголошень. Позивач відмовилася надати трудову книжку для здійснення відповідного запису, а також відмовилася поставити підпис у відомості про отримання коштів за час вимушеного прогулу. Після відкриття виконавчих проваджень, відповідач повідомив державного виконавця про наявність наказу щодо поновлення [PERSON] на роботі та повідомив, що кошти на оплату заробітку за час вимушеного прогулу надсилає за реквізитами, вказаними у виконавчому провадженні. Після цього виконавче провадження було закінчене, без стягнення виконавчого збору. Покликався [PERSON], що [PERSON] заяви про надання відпустки не подавала. 12.08.2017р. він отримав поштою заяву [PERSON] від 10.08.2017р. про звільнення з роботи за ст.38 ч.3 КЗпП України. Відповідач написав позивачу лист для з'ясування чому вона не виходить на роботу. [PERSON] не здала робіт, які вона повинна була виконати, тому відповідач її не звільняв з роботи за власним бажанням. Потім, звільнив позивача з роботи за прогули. Вважає, що не допустив порушення законодавства про працю щодо позивача. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши та оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Судом із копії наказу №2 від 24.06.2016р. встановлено, що [PERSON] прийнята ФОП [PERSON] на роботу з 01.07.2016р. на посаду інженера-землевпорядника. Копією наказу №3 від 12.07.2017р. підтверджено, що [PERSON] звільнено з роботи з 12.07.2017р. за згодою сторін. З копій рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04.08.2017р. та ухвали Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07.08.2017р. вбачається, що [PERSON] поновлено на попередній роботі, а саме: інженером-землевпорядником у ФОП [PERSON] та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2590, 46 грн. Зазначені обставини не оспорюються сторонами. Із копії наказу №4 від 04.08.2017р. встановлено, що [PERSON] поновлено на роботі з 13.07.2017р. згідно із рішенням суду у справі №565/1344/17 від 04.08.2017р. на посаді інженера-землевпорядника та ознайомлено з цим наказом позивача 05.10.2017р. Відповідно до постанов державного виконавця Володимирецького районного відділу ДВС від 07.09.2017р. відкрито виконавчі провадження ВП №54656387 та ВП №54656561 про виконання виконавчих листів щодо поновлення [PERSON] на роботі та стягнення у її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 2590,46 грн. Постановами державного виконавця Володимирецького районного відділу ДВС від 24.10.2017р. вказані виконавчі провадження закінчені у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом на підставі ст.39 ч.1 п.9 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до копії заяви від 10.08.2017р. позивач просила розірвати трудовий договір з 11.08.2017р. за власним бажанням у зв'язку з тим, що роботодавець не виконує рішення суду про її поновлення, не видає наказу про поновлення на роботі, не здійснює виплату заборгованості за вимушений прогул, вимагає надання розписки про відсутність претензій, не розглядає заяву про надання відпустки, не надає відпустки, порушує законодавство про працю. Така заява була направлена на адресу ФОП [PERSON] поштою і отримана ним 12.08.2017р., про що свідчить підпис про отримання повідомлення про вручення поштового відправлення. З копії наказу №5 від 29.06.2018р. слідує, що [PERSON], інженера-землевпорядника, звільнено з 29.06.2018р. за прогули без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України. З наказом [PERSON] ознайомлена 05.07.2018р. У зв'язку з укладенням шлюбу 26.06.2018р. позивач [PERSON] змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. З обставин справи вбачається, що між сторонами трудовий договір укладений на невизначений строк. Нормами ст.38 ч.ч.1, 3 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно із ст.40 ч.1 п.4 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Під час розгляду справи на підставі доказів, що були предметом дослідження в суді не встановлено обставин, що засвідчували б наявність підстав для звільнення з роботи позивача за прогул без поважних причин. Суд зважає, що має місце конфліктість між сторонами, з приводу обставин, пов'язаних із поновленням позивача на роботі за рішенням суду від 04.08.2017р. Як видно, позивач не бажає продовжувати трудові відносини із відповідачем, і, відповідно подала заяву про її звільнення з роботи, із зазначенням відповідних причин. Однак, така заява про звільнення позивача з роботи, отримана відповідачем 12.08.2017р., останнім по суті вирішена не була. Це не відповідає вимогам норм ст.38 КЗпП України про право працівника на розірвання трудового договору з його ініціативи. Необхідно також врахувати, що із наказом про поновлення на роботі позивач була ознайомлена лише 05.10.2017р., тобто після подачі вищезазначеної заяви про розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Тому, позиція відповідача щодо невирішення такої заяви позивача про звільнення не грунтується на нормах закону. За таких обставин, у відповідача не було підстав для звільнення позивача за прогули без поважних причин через понад десятимісячний строк після подачі заяви позивачем про розірвання трудового договору за власним бажанням з 11.08.2017р., яку відповідач отримав 12.08.2017р., покладаючи в основу звільнення обставини, в тому числі, прогулів (до дня подачі позивачем заяви про розірвання трудового договору), щодо яких станом на 29.06.2018р. сплив встановлений ст.148 КЗпП України строк для застосування дисциплінарного стягнення. Разом з тим, суд констатує, що доводи позивача про невиконання судового рішення про поновлення на роботі, невидачу наказу про поновлення, невчасну виплату середнього заробітку за вимушений прогул не свідчать про існування підстав для звільнення за ст.38 ч.3 КУпАП, оскільки для застосування цієї норми закону має бути встановлено факт невиконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору і трудового договору у період безпосереднього виконання працівником своїх трудових обов'язків, тобто у період після поновлення на роботі. З такої правової позиції виходив Верховний Суд у справі №756/9266/15-ц (постанова 11.07.2018р.). Слід зазначити, що такі обставини стосуються правовідносин щодо виконання судового рішення про поновлення на роботі, а не невиконання працедавцем законодавства про працю. Суд також стверджує, що позивачем до суду не подано доказів про звернення [PERSON] до відповідача із заявою про надання відпустки та інших доказів, які б могли свідчити про наявність обставин невиконання відповідачем законодавства про працю, що могли б бути підставою для розірвання трудового договору на підставі ст.38 ч.3 КЗпП України, згідно із заявою позивача від 10.08.2017р. Отже, в судовому розгляді не встановлено підстав для зміни формулювання причини звільнення позивача на таку, що визначена нормою ст.38 ч.3 КЗпП України. Відповідно до норми ст.235 ч.3 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Outcome: partial