Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про вселення, виселення з житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона зареєстрована та проживає в належному їй житловому будинку по [ADDRESS]. В будинку також зареєстрований та проживає її син [PERSON], однак свідоцтва про право власності на частку в житловому будинку по [ADDRESS] не має. Вже тривалий час відповідач [PERSON] порушує правила співжиття, знущається над позивачем, виганяє її з дому, постійно б'є її, наносить їй удари, побої, спричиняє різної важкості тілесні ушкодження, в зв'язку з чим вона щороку по кілька разів попадає в лікарню та вимушена лікуватись від нанесених її сином побоїв. Численні звернення позивача в міліцію результатів не дають. Відповідача притягують до адміністративної відповідальності, проводять бесіди профілактичного характеру, проте, безрезультатно, останній продовжує знущатись над позивачем та чинить їй всякі перешкоди в користуванні будинком. 06 жовтня 2014 року відповідач, будучи в нетверезому стані, побив позивача, сильно вдарив її в голову, від чого остання впала, втратила свідомість, а відповідач продовжував наносити удари. Сусіди викликали міліцію, проти відповідача порушено кримінальну справу, ведеться досудове розслідування. В зв'язку з спричиненим позивачу тілесних ушкоджень (закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою лівої нирки ) вона два тижні лікувалась в Тернопільській районній лікарні в смт. Великі Бірки. Коли позивач вийшла з лікарні та повернулась додому, відповідач зразу ж накинувся на неї, схопив її за горло, почав душити та вигнав її з дому, заявивши, що їй тут нічого робити. Вона вимушена тимчасово проживати у свого сина [PERSON] в с. Дичків Тернопільського району. Вигнавши позивача з дому, відповідач повторно самовільно поселив в належний їй будинок свою співмешканку [PERSON], яка має власний будинок в с.Грабівці Тернопільського району. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08 квітня 2013 року відповідачку [PERSON] вже було виселено з житлового будинку по [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, яке виконано 12 червня 2013 року. Однак відповідач [PERSON] знову поселилась в належний позивачу будинок всупереч її волі, без її на те згоди, проживає у ньому незаконно, а тому підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. На підставі викладеного [PERSON] просить суд вселити її в житловий будинок по [ADDRESS]; виселити [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; виселити [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на мотиви, викладені у позовній заяві, просить суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення позивача, відповідачів, суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до довідки №628 від 27 жовтня 2014 року, виданої Дичківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, будинковолодіння, співвласником якого являється [PERSON], розташоване в [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно СТА 368268 від 04 листопада 2014 року, виданого Реєстраційною службою Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області, 1/3 частка житлового будинку по [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON], та 1/3 частка житлового будинку по [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON]. Як вбачається із матеріалів справи, позивач неодноразово зверталась у Тернопільський РВ УМВС України в Тернопільській області з повідомленнями про наявність протиправної поведінки відносно неї її сина [PERSON] За результатами перевірок 31 серпня 2013 року, 27 березня 2014 року, 12 червня 2014 року, 02 вересня 2014 року старшим дільничним інспектором міліції СДІМ Тернопільський РВ УМВС України в Тернопільській області затверджено висновки, згідно яких для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку розслідувань немає підстав, у зв'язку із тим, що зі сторони [PERSON] грубого порушення громадського порядку з мотивів неповаги до суспільства не було, реальної загрози життю та здоров'ю створено в даному випадку не було. З виконавчого листа від 08 квітня 2013 року по справі №1915/20147/2012, виданого на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, слідує, що судом вирішено виселити [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Згідно довідки №112 від 16 жовтня 2014 року, виданої Дичківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, [PERSON] народився і проживає в с.Красівка Тернопільського району. За час проживання до виконкому сільської ради поступали скарги на нього від його матері [PERSON] Схильний до зловживання алкогольними напоями. Притягувався до адміністративної відповідальності у вигляді громадських робіт, зауважень за час відпрацювання не мав. В місцях загального користування поводився добре. Заяви та скарги від жителів сіл на нього до виконкому сільської ради не поступали. З урахуванням вищенаведеного та наданих суду пояснень сторін встановлено, що позивач [PERSON] разом із синами [PERSON] та [PERSON] є співвласниками, в рівних частках кожен, житлового будинку по [ADDRESS], однак останній не зареєстрував права власності на належну йому частку у будинку за вже вказаною адресою, що на думку суду не позбавляє його права володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на рівних умовах з іншими співвласниками будинку. Протягом тривалого часу [PERSON] перебуває у неприязних стосунках з відповідачем [PERSON], що пов'язано із розподілом житлового будинку, у зв'язку з чим вони проживають у його різних частинах. Відповідач [PERSON] в житловому будинку по [ADDRESS] не проживає з часу її виселення у 2013 році, однак час від часу приїжджає для того, щоб прибрати чи приготувати їсти [PERSON] Останній раз приїжджала 12 січня 2015 року, а до того була в будинку відповідачів три місяці назад, що також підтвердила [PERSON], зазначивши, що вона проти таких приїздів [PERSON] Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з вимогами ст.ст.16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. За правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, що кореспондується із положеннями ст.383 ЦК України. Таким чином, за змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час. Оскільки право власності є абсолютним правом, що включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник на підставі ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК Української РСР може захистити своє порушене право шляхом вселення, що відповідає ст.16 ЦК України і є способом, що відповідає встановленому порушенню. Пункт 1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно принципу змагальності, який закріплений у ст.10 ЦПК України, позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог. В силу принципу безпосередності судового розгляду (ст.160 ЦПК) рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Позивач не надала та в судовому засіданні не здобуто доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про те, що їй чиняться перешкоди у користуванні житловим будинком по [ADDRESS], а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про вселення [PERSON] в будинковолодіння за вказаною адресою. Також, не підлягають до задоволення позовні вимоги [PERSON] в частині виселення [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, оскільки остання була виселена із вказаного будинковолодіння на підставі рішення суду у 2013 році та повторно за вищевказаною адресою не вселялася, продовжує проживати у власному будинку що с.Грабівці Тернопільського району Тернопільської області. Відповідач [PERSON] будучи співвласником житлового будинку по [ADDRESS] наділений абсолютним правом володіння, користування та розпорядження майном та не може бути його позбавлений, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про його виселення. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстав, визначених законом, для вселення [PERSON] у житловий будинок по [ADDRESS], виселення [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, виселення [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення за наслідками розгляду справи не встановлено, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх недоведеністю та безпідставністю.

Outcome: dismissed