Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 11 жовтня 2003 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Мукачівського міського управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 565. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, а саме сини [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Однак подружнє життя у сторін не склалося, оскільки вони з відповідачем мають різні характери та погляди на сімейне життя, що призвело до втрати почуття любові, довіри та поваги один до одного. Спільним сімейним життям не проживають більше чотирьох років, не ведуть спільного господарства. Питання розірвання шлюбу нею обдумане, примирення вважає неможливим, оскільки сімейні відносини відновити не бажає. Крім того зазначає, що відповідач не виконує обов'язок щодо утримання дітей, зароблені кошти витрачає на власні потреби, утриманням та вихованням дітей протягом років роздільного проживання не займається взагалі. На підставі наведеного просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи без її участі, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини позову, не заперечила проти заочного розгляду справи. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, відзив не подав, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У судовому засіданні встановлено, що 11 жовтня 2003 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Мукачівського міського управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 565, про що свідчить свідоцтво про одруження серії [NUMBER], видане відділом реєстрації актів громадянського стану Мукачівського міського управління юстиції Закарпатської області 11 жовтня 2003 року. Також встановлено, що від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей, а саме сини [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що стверджується відповідними свідоцтвами про народження, виданими Управлінням міського району Усті над Лабем Чеської Республіки 31 травня 2006 року та 05 жовтня 2009 року відповідно. Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають. Неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім'я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 цього Кодексу кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Крім цього, згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Враховуючи те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання малолітніх дітей. При визначенні розміру аліментів, суд враховує наявність обставин передбачених ст.182 СК України, а саме: відповідач є працездатним, у нього відсутні інші діти, непрацездатні члени сім'ї, яких він зобов`язаний утримувати, стан здоров`я дітей є задовільним. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Тому,

Outcome: approved