Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, укладеного у вересні 2001року, в якому народилося двоє дітей. Позовні вимоги мотивує тим, що одруження виявилось невдалим, в них різні погляди на життя та виховання дітей, шлюб носить формальний характер, оскільки з квітня 2011року вони проживають окремо. Посилаючись на ці обставини, вважає, що збереження сімї є неможливим, тому просить суд шлюб розірвати, неповнолітніх дітей залишити на проживанні з нею. Позивач додатково пояснила, що вона раніше зверталася до суду з позовом про розірвання шлюбу і наданий строк на примирення бажаних результатів не надав, вони і надалі живуть окремо. У відповідача є інша жінка, з якою він має намір узаконити свої стосунки. Відповідач позов визнав, про що надав суду письмову заяву та пояснив, що вони дійсно з позивачкою не підтримують ніяких відносин, проживаючи окремо і не бажають обоє зберегти сімю. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.3 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Ст.112 Сімейного кодексу передбачено, що шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що 29.09.2001року у міському відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції , актовий запис №2252 між сторонами укладено шлюб . За час перебуванні ушлюбі у них народилося двоє дітей: Гура [PERSON], [INFO] та [PERSON], 15.04.2009року народження . В судовому засіданні встановлено, що шлюб носить формальний характер, оскільки подружжя з квітня 2011року проживають окремо, втратили почуття любові, поваги один до одного, між ними немає взаєморозуміння, тобто тих основ, на яких утримується міцна сімя . Згідно ч.1 ст. 24 СК шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 цього ж Кодексу дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної поваги, любові, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній. А за ч.3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушення прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. При таких обставинах, враховуючи поведінку відповідача в сімї, категоричність дій позивачки та заперечення обох сторін можливості примирення, суд, враховуючи інтереси кожного з подружжя, їх дітей, приходить до висновку, що сімя розпалася остаточно, а тому шлюб слід розірвати, а неповнолітніх дітей залишити на проживанні з позивачкою. Бажання позивачки залишити собі дошлюбне прізвище є обгрунтованим. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Розподіл судових витрат суд вирішує згідно вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного, ст.ст.110-112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved