Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи були декілька уточнені та відповідно до останніх просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0399 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також звільнити зазначену земельну ділянку з-під арешту та з акту опису, накладеного Першим Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції у межах виконавчого провадження № 33727170, а також стягнути з [PERSON] й [PERSON] на свою користь судові витрати в рівних частках, понесених за час розгляду справи. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0399 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] зазначила, що вона виконала всі вимоги законодавства, які ставляться до договору дарування. В подальшому договір дарування [PERSON] було втрачено і поновлено тільки у вигляді дублікату 07 червня 2013 року. Державну реєстрацію права власності на земельну ділянку [PERSON] не здійснювала у зв'язку із складною і дорогою процедурою, а також у зв'язку із втратою договору дарування. 05 червня 2013 року державним виконавцем Першого Київського відділудержавної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції [PERSON] було складений акт опису й арешту майна, згідно з яким була описана та арештована земельна ділянка площею 0,0399 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Однак, [PERSON] вважає, що арешт накладений незаконно у зв'язку з тим, що вказана земельна ділянка є її особистою приватною власністю, що належить на підставі договору дарування від 04 листопада 2008 року, який 07 червня 2013 року був зареєстрований у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за теперішньою процедурою. На підставі вищевказаного [PERSON] звернулася до суду із відповідним позовом. За час розгляду справи відповідачі [PERSON] та [PERSON] не зверталися до суду із письмовими запереченнями проти позову. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та просили суд визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,0399 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також звільнити зазначену земельну ділянку з-під арешту та з акту опису, накладеного Першим Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції у межах виконавчого провадження № 33727170, а також стягнути з [PERSON] й [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в рівних частках, понесених за час розгляду справи, з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пред'явлені позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні пред'явленні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Свої заперечення обґрунтував тим, що власником земельної ділянки площею 0,0399 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], є саме [PERSON] на підставі державного акту на право власності, а не [PERSON]. У [PERSON] відсутній документ, який би посвідчував її право власності на земельну ділянку, а договір дарування від 04 листопада 2008 року таким документом не є. У зв'язку з цим право власності у [PERSON] на спірну земельну ділянку не виникло. Оскільки [PERSON] є боржником у виконавчому провадженні № 33727170 про стягнення з нього 159.426 гривень 81 копійки та рішення суду до теперішнього часу не виконано, вважає, що немає підстав для виключення майна з акту опису та арешту і звільнення його з-під арешту. У судовому засіданні, яке відбулося 27 березня 2015 року, відповідачка [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала та заперечувала проти їх задоволення. Також зазначила наступне, що вперше [PERSON] позичив у неї гроші в 2000 році та в той час [PERSON] прийшов до неї разом з дружиною [PERSON] і з цього часу вона обізнана про ці боргові зобов'язання. Ці правовідносини тривали з 2000 року до вирішення даного спору в судовому порядку. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний для того, щоб уникнути сплати боргу. Представник третьої особи - головний державний виконавець Першого Київського відділудержавної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції [PERSON] у судовому засіданні пред'явленні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Свої заперечення [PERSON] обґрунтував тим, що власником земельної ділянки площею 0,0399 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], є саме [PERSON] на підставі державного акту на право власності, а тому при складанні акту опису й арешту державним виконавцем Коркач О.І. були чітко дотримані вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та інших нормативно-правових актів України. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід залишити без задоволення з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 07 червня 2012 року Київський районний суд м. Одеси постановив заочне рішення по цивільній справі № 1512/1516/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Дане рішення набрало законної сили 18 червня 2012 року. 31 липня 2012 року Київський районний судм. Одеси видав виконавчий лист № 1512/1516/2012 про стягнення з [PERSON], паспорт [NUMBER], ідентифікаційний номер [NUMBER], на користь [PERSON]грошові кошти у розмірі 159.426 гривень 81 копійка в рахунок відшкодування боргу. 06 серпня 2012 року державним виконавцем Першого Київського відділудержавної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції [PERSON] винесено постанову, якою відкрито виконавче провадження № 33727170 з примусового виконання виконавчого листа№ 1512/1516/2012, виданого 31 липня 2012 рокуКиївським районним судом м. Одеси. Крім того, 06 серпня 2012 рокудержавним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції [PERSON] винесено постанову про арешт всього майна [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження. Під час проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню № 33727170 з примусового виконання виконавчого листа № 1512/1516/2012, виданого 31 липня 2012 року Київським районним судом м. Одеси, державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції [PERSON] було складено акт опису й арешту майна від 05 червня 2013 року, яким було описана та арештована земельна ділянка площею 0,0399 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що на момент накладення арешту державним виконавцем Першого Київського відділудержавної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на земельну ділянку площею 0,0399 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], вона була зареєстрована за [PERSON], що підтверджується листом Управління Держземагенства у м. Одесі Одеської області від 26 березня 2013 року за № 01-1-05/1173. 07 червня 2013 року, тобто через два дні після складання акту опису й арешту спірної земельної ділянки, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. було видано дублікат договору дарування від 04 листопада 2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку площею 0,0399 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того ,07 червня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. здійснено державну реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,0399 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], за реєстраційним номером - 77894151101. Однак, [PERSON] було оскарженовищевказану реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] до суду. 14 листопада 2013 року Одеським апеляційним адміністративним судом винесена постанова по адміністративній справі № 815/5774/13-а за позовом [PERSON] до Приватного нотаріуса одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., [PERSON] про визнання дій протиправними та скасування державної реєстрації права власності, якою скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2013 року та задоволено адміністративний позов [PERSON] шляхом визнання протиправними дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. щодо державної реєстрації за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,0399 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], за реєстраційним номером - 77894151101, від 07 червня 2013 року, та скасовано рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0399 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, з огляду на вищезазначене, суд дійшов до висновку, що у [PERSON] на теперішній час відсутній документ, який би посвідчував її право власності на земельну ділянкуплощею 0,0399 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За приписами ч. 1ст. 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 4 ст. 334 ЦК України). При розгляді питання стосовно визначення документів, якими посвідчуються речові права на земельні ділянки, поряд із законодавством з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, слід керуватися положеннями спеціального законодавства у сфері земельних відносин. Так, у відповідності до ч. 1 ст. 3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. До 02 травня 2009 року документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку, незалежно від способу набуття власником такого права, виступав виключно державний акт. Частиною 2 та 3 статті 125 ЗК України, в редакції 2008 року, яка діяла на момент укладання договору дарування між [PERSON] та [PERSON] встановлювала, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), можливо після одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст. 126 ЗК України, яка діяла на момент укладання договору дарування між [PERSON] та [PERSON].). При цьому, як роз'яснив Одеський апеляційний адміністративний суд у своїй постанові по адміністративній справі № 815/5774/13-а від 14 листопада 2013 року, принцип визнання державою прав на нерухомість, що виникли до початку функціонування системи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, передбаченої Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», закладений у частині 4 статті 3 вказаного Закону, обумовлює, що звернення власників земельних ділянок за проведенням державної реєстрації права власності на них в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі державних актів, якими посвідчуються права власності на земельні ділянки, відбуватиметься у разі, якщо оформлення права власності на землю та його реєстрація були проведені згідно з чинним у відповідний час законодавством. Оцінивши встановлені обставини по справі у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що право власності на земельну ділянкуплощею 0,0399 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], на теперішній час не зареєстровано за позивачкою [PERSON], оскільки дана реєстрація визнана Одеським апеляційним адміністративним судом протиправною та скасована. Факт того, що на теперішній час не виконана постанова суду про скасування державної реєстрації права власності, не спростовує факту незаконності такої реєстрації. Також суд критично ставиться до посилань позивачки [PERSON] на те, що нею виконані всі умови договору дарування і про те, що вона розірвала шлюб із [PERSON], оскільки дані обставини не впливають на той факт, що неї не виникло право власності на земельну ділянку площею 0,0399 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Більш того, суд вважає за необхідне зазначити наступне, що із пояснень відповідачки [PERSON]випливає, що боргові зобов'язання між нею та [PERSON] тривають з 2000 року, та про ці правовідносини позивачці [PERSON] було відомо, оскільки вперше вона приходила за цими грошима разом з [PERSON], а в розумінні ст. 61 СК України, ці гроші є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписами ст. 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями ч. 2 ст. 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON], оскільки право власності на земельну ділянку площею 0,0399 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], у неї не виникло, а державна реєстрація такого права визнана судом незаконною та скасована. Положеннями ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за № 6 від 27 серпня 1976 року роз'яснено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 60 ЦПК України). За час розгляду справи ні позивачка [PERSON], ні її представник [PERSON] не довели суду ті обставини, на які вони посилаються як на підставу позовних вимог. Крім того, позивачка [PERSON] не надала суду докази, які підтверджують накладення арешту на земельну ділянка, а також не наданий акт опису з якого просить виключити дану земельну ділянку. Таким чином, суду відомо про наявність цього арешту та акту опису тільки зі слів самої [PERSON]. Отже, з урахуванням вищевказаного, оцінивши всі обставини у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON].є необґрунтованими і безпідставними,у задоволенні яких слід відмовити.

Outcome: dismissed