Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Машіка Олена Миколаївна про визнання недійсним договору дарування від 09 вересня 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Машіка Оленою Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за № 940. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона була власником 4/6 частки квартири [ADDRESS] . 17 серпня 2020 року вона стала помічати, що з її квартири почали пропадати особисті документи, на що вона звернулася до поліції, що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку № 9167 від 17 серпня 2020 року про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення. Зазначає, що все розповіла відповідачці, з якою вона познайомилася влітку 2020 року, після чого остання почала її навідувати та переконувати, що вона не повинна проживати одна. Після того, як вона отримала дублікат правовстановлюючого документа на свою частку в спірній квартирі, відповідач заявила, що вона буде доглядати її тому, що вона вже похилого віку та потребує стороннього догляду, на що вона погодилася, оскільки її донька проживає за кордоном, а більше вона нікого не має. Десь на початку вересня 2020 року відповідач запропонувала їй піти до нотаріуса, що офіційно оформити договір довічного утримання. У нотаріуса їй дали підписати якість документи, які вже були готові, коли вони прийшли. Вона підписала документи, які надала нотаріус, не прочитавши їх, оскільки в неї поганий зір, пішла додому, а відповідач залишилася розраховуватися. У нотаріуса вона була не більше кількох хвилин. Після того, як відповідач вселилася у спірну квартиру, вона почала зневажливо ставитися до неї, грубити їй та ображати її. На початку травня 2021 року відповідачка заявила, що виселить її з квартири, тому що їй треба більше місця, на що вона нагадала їй про договір довічного утримання, після чого відповідачка надала їй договір дарування квартири з якого вона зрозуміла, що подарувала відповідачці свої 4/6 частки квартири. Тоді вона зрозуміла, що відповідач ввела її в оману щодо природи договору, який вони уклали. Зазначає, що враховуючи ті обставини, що вона є особою похилого віку, в неї поганий зір, тому не розуміла усі юридичні тонкощі укладення договору та при укладенні договору помилилась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем, у зв`язку з наявністю в пункті договору, який посвідчує те, що вона може довічно проживати у спірній квартирі, вважала, що укладає зовсім іншій договір, а саме довічного утримання. Тому, просить визнати договір дарування недійсним, оскільки він не відповідав її внутрішній волі, так як остання мала намір укласти договір довічного утримання. Враховуючи зазначені обставини просить визнати недійсним договір дарування від 09 вересня 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Машіка Оленою Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за № 940. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 19.07.2021 року призначено справу до підготовчого засідання. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 22 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в його задоволенні за безпідставністю та необґрунтованістю. Також, представник відповідача 06.07.2021 подала відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнала, заперечила проти їх задоволити. Зазначила, що укладення договору дарування відбулось за добровільною згодою сторін, також у спірному договорі позивач зазначила, що такий відповідає її інтересам, її волевиявлення є вільним та усвідомленим та відповідає її внутрішній волі. Також зазначила, що умова договору дарування про довічне проживання дарувальника у відчуженому нерухомому майні є сервітутом, який полягає в особистому праві дарувальника довічного безоплатного користування відповідно до цільового призначення квартирою в цілому. Третя особа приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, подала письмові заперечення проти позову, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, пояснила, що при посвідченні договору дарування спірної квартири вона роз`яснювала [PERSON] наслідки укладення договору дарування, однак остання підписала договір, що свідчило про її свідому згоду на укладення такого договору. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, заперечення представника відповідача, покази свідків, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09.09.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Машіка Оленою Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за № 940 ( а.с. 8-9). В подальшому, на підставі вказаного договору дарування від 09.09.2020 року, згідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.07.2021 року № 264255613, право спільної часткової власності 4/6 частки на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Також відповідачем були переукладені договори розподілу природного газу від 13.01.2021 року, про надання послуг з поводження з побутовими відходами від 30.03.2021 року, про постачання електричної енергії від 01.02.2021 року ( а.с 29-38). В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що відповідач цілеспрямовано шукала людину похилого віку, щоб доглядати за нею в обмін на квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] погано ставиться до [PERSON] , яка потребує допомоги,позивач інколи просить її сходити в магазин чи аптеку, а також просила її допомоги повернути квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач потребує допомоги, вона розказувала їй, що [PERSON] обманом оформила на себе квартиру, бачила як позивач плакала, бо її виганяють з квартири, кілька разів приїжджала поліція. Про те, що квартира оформлена на [PERSON] всі дізналися, коли створювався ОСББ. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Такого висновку прийшов Верховний Суд України в постанові від 16.03.2016 року у справі № 6-93цс16 та у постанові Верховного суду України від 20 березня 2019 року у справі № 758/463/15-ц. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 викладений висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». Враховуючи вищенаведене, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що після укладення оспорюваного договору дарування [PERSON] продовжувала проживати у спірній квартирі; передача квартири фактично не відбулася, що підтверджується пунктом 4 договору дарування, де вказано, що сторони домовилися про те, що обдарована [PERSON] надає право постійного та пожиттєвого проживання в належній їй частці квартири та по життєвого користування вищевказаною квартирою [PERSON] , [INFO] (а.с.8-9), що свідчить, що в силу свого похилого віку та за станом здоров`я остання потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги. Таким чином, позивач, укладаючи оспорюваний договір, діяла під впливом помилки щодо правової природи правочину, прав та обов`язків сторін, оскільки ніколи не збиралася відчужувати та передавати квартиру у власність, у якій проживає та іншого житла не має; після підписання спірного договору, від особистих речей квартиру не звільняла та залишилася проживати у ній. Позивач погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання, оскільки така була похилого віку та потребувала сторонньої допомоги ( на час вчинення правочину їй було 82 роки), яке їй обіцяла відповідачка, та укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про наявність у позивача іншого нерухомого майна (житла), а показаннями сторін, свідків підтверджується, що позивач, внаслідок свого віку потребувала сторонньої допомоги, однак наміру відчужувати квартири в неї не було . Суд бере до уваги також висновки, викладені у постановах Верховного Суду України: від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1124цс15, від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2087цс15, від 03 лютого 2016 року в справі № 6-1364цс15, від 20 квітня 2016 року в справі № 6-372цс16; у постановах Верховного Суду: від 03 травня 2018 року в справі № 755/21068/14-ц, від 10 січня 2019 року в справі № 489/4535/16-ц, від 10 квітня 2019 року в справі № 522/9562/16-ц, від 22 січня 2020 року в справі № 360/939/17, від 01 жовтня 2020 року в справі № 585/2413/19, від 14 липня 2021 року у справі 552/7241/17, оскільки правовідносини у вказаних справах є подібними. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові відповідають критерію обґрунтованості. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити та визнати недійсним договір дарування від 09 вересня 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Машіка Оленою Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за № 940. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved