Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на ? частини квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 17 травня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Кобиловолоцькою сільською радою Теребовлянського району Тернопільської області. При реєстрації шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище «[PERSON]» на прізвище чоловіка «[PERSON]». Під час шлюбу у сторін народилися діти: син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягненню трирічного віку з 04 серпня 2014 року і на час звернення з позовом до суду не працює. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з 2013 року і більше не відновлювались, подружжя не підтримує тісних стосунків, проживає окремо з того ж часу, спільного господарства не веде. Причиною припинення шлюбних відносин стала відсутність в родині взаєморозуміння, симпатії подружжя один до одного, різні погляди на стосунки подружжя в сім'ї, що негативно впливало на шлюбні відносини та виховання спільних дітей. Крім того, з часу окремого проживання подружжя, обидві спільні дитини проживають разом із позивачем, знаходячись на її повному утриманні. При цьому позивач іншого доходу, крім допомоги по догляду за дитиною, не має, а відповідач, проживаючи окремо, належної матеріальної допомоги ні дітям, ні своїй дружині не надає, хоча має таку можливість, оскільки має постійне місце роботи. За рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина сторін [PERSON] у розмірі ? частини з усіх видів заробітку відповідача, однак останній, нехтуючи своїм обов'язком по утриманні своїх неповнолітніх дітей, не тільки не спілкується, але й не допомагає та матеріально не виконує рішення суду. Перебуваючи в шлюбі, сторони набули у спільну сумісну власність квартиру в житловому будинку [ADDRESS], вартість якої станом на 05 липня 2011 року становила 157680,00 грн. Згоди щодо поділу вищезгаданої квартири подружжя не досягнуло, а тому позивач просить суд визнати квартиру [ADDRESS], об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на ? частини квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, посилаючись на мотиви, викладені у позовній заяві, просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, не заперечили щодо поділу майна - квартири [ADDRESS] по ? частині кожному із подружжя. Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. 17 травня 2010 року сторони уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 17 травня 2010 року, видане Виконкомом Кобиловолоцької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області. Від даного шлюбу в сторін народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], як вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04 січня 2011 року, виданого Виконкомом Кобиловолоцької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області, актовий запис №1, та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04 серпня 2014 року, виданого Виконкомом Кобиловолоцької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області, актовий запис №12. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 15 червня 2011 року на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради №846 від 18 травня 2011 року, квартира [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON]. У відповідності до довідки №803 від 14 серпня 2014 року, виданої Кобиловолоцькою сільською радою Теребовлянського району Тернопільської області, [PERSON] проживає в с.Кобиловолоки Теребовлянського району Тернопільської області і має такий склад сім'ї: чоловік - [PERSON], 1983 р.н., із сім'єю не проживає; син - [PERSON], 2010 р.н.; син - [PERSON], 2014 р.н. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи те, що [PERSON] та [PERSON], перебуваючи у шлюбі в 2011 році, за спільні кошти придбали майно, а саме спірну квартиру [ADDRESS]. Як зазначено в п.23 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до змісту ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В силу ч.1 ст.69, ч.1 ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна частики подружжя є рівними Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як роз'яснив Пленум ВСУ у п.30 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами України законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ, спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Водночас положення ч.3 ст.70 СК України не можна розуміти таким чином, що сама наявність дітей, залишених з одним із подружжя, є підставою для збільшення його частки. Суд може відступити від принципу рівності часток подружжя, якщо цього потребують інтереси виховання та утримання дітей, оскільки обидва з подружжя зобов'язані виховувати і утримувати їх. Сторони визнали, що [PERSON] з малолітніми дітьми в спірній квартирі не проживає, остання мешкає в батьківській садибі в с.Кобиловолоки Теребовлянського району Тернопільської області. Між подружжям не досягнуто домовленості про участь кожного з батьків у вихованні та матеріальному утриманні синів [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16 червня 2014 року стягнуто аліменти з [PERSON] в користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини з усіх видів його заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 травня 2014 року до досягнення сином повноліття. Як вбачається із долучених до матеріалів справи квитанцій, відповідач сплачує аліменти згідно рішення суду від 16 червня 2014 року, що в судовому засіданні також підтвердила позивач. Питання щодо стягнення аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] в судовому порядку не вирішувалося. Водночас, в силу ч.3 ст.70 СК України обов'язковою умовою для збільшення частки одного з подружжя має бути недостатній розмір аліментів для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. Зважаючи на те, що позивачем не надано та в судовому засіданні не здобуто доказів того, що відповідач ухиляється від надання допомоги на утримання малолітніх дітей сторін, тобто відсутні передумови для відступлення від засад рівності часток подружжя, суд не вбачає підстав для визнання за позивачем права власності на спірне майно в розмірі 3/4 частки. За вказаних обставин, суд, проаналізувавши вищевказані норми Закону, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково, визнати квартиру [ADDRESS], об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на ? частини квартири [ADDRESS]. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за їх недоведеністю.

Outcome: partial