Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.04.2017 року по 23.02.2018 року в сумі 39643,10 грн. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09.07.2018 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання. 07.11.2018 року позивач звернулася з клопотанням про витребування доказів. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07.11.2018 року вказане клопотання було задоволено та зобовязано ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» надати безпосередньо до суду, засобами поштового звязку або на адресу електронної пошти суду: inbox@sdm.lg.court.gov.ua у строк до 03.12.2018 року довідку про середню заробітну плату [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]), розраховану відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року. Представником відповідача до суду подано клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.12.2018 року було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що з 25.07.1983 року по 19.04.2017 року позивач працювала у ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот». 19.04.2017 року вона звільнилася за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у звязку з виходом на пенсію. При звільненні їй не було виплачено заробітну плату в сумі 13434,35 грн. Судовим наказом Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.07.2018 року по справі №428/6770/17 вказана заборгованість стягнена з відповідача на користь позивача. Грошові кошти в сумі 13434,35 грн. надійшли на рахунок позивача 23.02.2018 року. У звязку з затримкою розрахунку позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.04.2017 року по 23.02.2018 року в сумі 39643,10 грн. З огляду на викладене, позивач звернулася з даним позовом до суду. Представник відповідача надав до суду письмовий відзив, в якому зазначено, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), а саме акти тероризму, військові дії на території Луганської області, встановлені висновком Торгово-промислової палати України № 3800/2/21-10,2 від 28.11.2017 року, що був виданий ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот». Представник відповідача вважає, що настання обставин непереборної сили свідчать про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу, належних при звільненні сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України. Крім того, в результаті пошкодження електромереж внаслідок бойових дій ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» відділено від обєднаної енергосистеми України. Згідно з вимогами ПУЕ електропостачання підприємства повинно здійснюватися від двох незалежних джерел. Електропостачання здійснюється лише по одній електропередачі від Луганської ТЕС (м. Щастя), яка є вкрай ненадійною та працює з постійними перебоями, через те, що розташована безпосередньо на лінії зіткнення. Введення в дію паралельної лінії електропостачання підприємства, а саме приєднання до загальноукраїнської мережі, до цього часу не відбулося. Вищевказане унеможливлює до теперішнього часу здійснення виробничої діяльності ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот». Вказані чинники свідчать про те, що затримка виплати заробітної плати працівникам та розрахунку при звільненні не є результатом провини роботодавця, а є слідством форс-мажорних обставин, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Разом з тим, представник відповідача надав до суду письмову заяву, з якої вбачається, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору, щодо стягнення середнього заробітку за час весь затримки по день фактичного розрахунку, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався, абр повинен був дізнатися про те, що власник, або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка, здійснив виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 08.11.2017 року по справі № 6-1626цс17 та постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року по справі № 373/908/16-ц. Крім того, аналогічного висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року. Позивач, відповідно представлених до суду документів, дізнався про погашення заборгованості з виплати заробітної плати у лютому 2018 року, втім звернувся до суду лише 06.07.2018 року, тобто майже через п'ять місяців з часу погашення заборгованості. Наявності будь-яких поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду в позовній заяві не зазначено. На підставі вищевикладеного, представник відповідача просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду. Сторони в судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач надав заяву про розгляд справи без його участі. Причини неявки представника відповідача суду не відомі. У звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до копії трудової книжки серії БТ-І №5591717, заповненої 25.07.1980 року на імя [PERSON], позивач 05.03.2013 року переведена старшим комірником (центрального складу) ділянки зберігання та централізованої доставки обладнання цеху складського господарства ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» (наказ №0039-КД від 12.03.2013 року). 19.04.2017 року позивач звільнена за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за віком ст. 38 КЗпП України (наказ №0151-КП від 19.04.2017 року). Згідно копії виписки з наказу ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» №0151-КП(ув) від 19.04.2017 року [PERSON] старшого комірника\~ (центрального складу) ділянки зберігання та централізованої доставки обладнання цеху складського господарства звільнено 19.04.2017 року у звязку з виходом на пенсію за віком за ст. 38 КЗпП України. Судовим наказом Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.07.2017 року у справі №428/6770/17 з ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» на користь [PERSON] стягнено суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 13434,35 грн. Згідно виписки ПАТ «Банк «Кліринговий дім» від 07.05.2018 року [PERSON] на рахунок сума 13434,35 грн. зарахована 23.02.2018 року Згідно довідок ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» №35608 від 30.03.2018 року та №37371 від 23.10.2018 року про середню заробітну плату відповідно до ПКМУ № 100 середньогодинна заробітна плата [PERSON] складає 23,71 грн., середньомісячна кількість часів за період 167,2 год., середньомісячна заробітна плата 3964,31 грн. Вирішуючи спір по суті суд виходив з наступного. Статтями 47, 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У відповідності до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що в порушення ст. 116 КЗпП України розрахунок з [PERSON] здійснено не у день її звільнення, а лише 23.02.2018 року. Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі №373/908/16-ц. Разом з тим, офіційне тлумачення ч. 1 ст. 233 КЗпП України міститься в рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року, в якому зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, оскільки фактично відповідач розрахувався з позивачем 23.02.2018 року, а з даним позовом [PERSON] звернулася 06.07.2018 року, то відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду. Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Суд звертає увагу на те, що питання про поновлення пропущеного строку позивач у своїй позовній заяви не ставить та не зазначає поважних причин його пропуску. З огляду на викладене, враховуючи, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду з даним позовом, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed