Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території Дана заява обґрунтована тим, що [INFO] у місті Макіївка Донецької області помер її чоловік [PERSON], [INFO]. Причина її смерті - внутрішньо-мозковий субкортікальний крововилив в ліву півкулю головного мозку. При зверненні до Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області щодо реєстрації факту смерті [PERSON] [PERSON] отримала відмову у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки для підтвердження факту смерті [PERSON] пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024. За таких обставинах [PERSON] просила суд встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженця м. Донецьк, місце смерті - місто Макіївка Донецької області, яка настала [INFO]. Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Представник заінтересованої особи - Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької областів судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті заперечував, посилаючись на відсутність відомостей стосовно місця народження особи, щодо якої вимагається встановити факт смерті, що унеможливить в подальшому ідентифікацію померлої особи. Представник заінтересованої особи - Артемівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області - в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якому просив ухвалити рішення за заявою [PERSON] на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, допитавши в якості свідка заявника, [PERSON], за її згодою, встановив наступне. Згідно з паспортом серії [NUMBER] (а.с.11) заявник [PERSON], [INFO], уродженка с. Старобещеве Донецької області, громадянка України, зареєстрована у [ADDRESS]. 06.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON], [INFO], який народився у місті Донецьк, було зареєстровано шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.5). [INFO] у місті Макіївка Донецької області [PERSON], [INFO], помер. У зв`язку з цим заявником були отримані довідка про причину смерті (а.с.6), та свідоцтво про смерть видане Совєтським відділом запису актів цивільного стану м.Макіївки Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції так званої Донецької Народної Республіки, та довідка для отримання допомоги на поховання (а.с.4,6), які містили інформацію про смерть [INFO] [PERSON], [INFO], з причини внутрішньо-мозкового субкортікального крововиливу в ліву півкулю головного мозку. Заявник [PERSON] є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення Артемівської райдержадміністрації Донецької області від 27.10.2016 року № 0000015593 (а.с.8). Відповідно до положень ч.2, ч.3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VІІ будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey»,«Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Листом № 3502/3.2-06-131 від 25.10.2016 року Бахмутський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області (а.с.7) відмовив заявнику у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки для підтвердження факту смерті [PERSON] пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У абзаці першому п. 13 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» Пленум Верховного Суду України надав роз'яснення про те, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Факт смерті [PERSON], [INFO], підтверджується показаннями [PERSON], яка була допитана в судовому засіданні як свідок за її згодою про відомі їй обставини смерті її чоловіка - [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.2571 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Оскільки місто Макіївка Донецької області відноситься до районів проведення антитерористичної операції, суд вважає поважною причину неможливості реєстрації органом державної реєстрації цивільного стану факту смерті [PERSON] за місцем проживання. З огляду на встановлене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заяву [PERSON] про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території слід задовольнити, встановивши факт смерті[PERSON], [INFO], яка настала [INFO] у місті Макіївка Донецької області, з метою забезпечення реалізації прав заявника. При цьому суд вважає, що заперечення Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області про встановлення факту смерті названої особи у зв'язку з відсутністю відомостей про місце її народження не відповідає матеріалам справи, які містять письмові докази (а.с.5) про місце народження померлого [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved