Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та [PERSON], в якому, уточнивши позовні вимоги, просить визнати незаконним та скасувати наказ Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 21.06.2011 року № 1037-Ж-З «Про оформлення права приватної власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] згідно з технічним паспортом та зобов'язання оформити та видати свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок», визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житловий на [ADDRESS] від 21.06.2011 року, видане на ім`я [PERSON], а також скасувати державну реєстрацію зазначеного майна від 01.07.2011 року за №34027045 на ім`я [PERSON], проведену Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що являється власником квартири № 3 двохквартирного будинку [ADDRESS]. Для обслуговування вказаного будинку рішенням виконкому ЛМР за № 1157 від 20.08.1953 року надана у користування земельна ділянка площею 522 кв. м. На вказаній земельній ділянці також розташований переобладнаний із господарської будівлі двохквартирний будинок №5, власником двох квартир якого був відповідач [PERSON] Згідно геодезичних даних дана земельна ділянка, не розподілена. [PERSON] впритул до будинку, без відповідного дозволу звів сарай та вбиральню, вказані дерев'яні споруди знаходяться на відстані 1,5 м від її будинку, що суперечить вимогам ДБН та унеможливлює проїзд до її будинку чи доступ у випадку пожежі, затоплення, тощо. З даного приводу вона зверталася до Залізничної районної адміністрації ЛМР, проте отримала повідомлення від 23.05.2013р., у якому було зазначено, що житловий будинок та земельна ділянка площею 0,0184 га на [ADDRESS] знаходяться у приватній власності відповідача [PERSON] і дані споруди зазначені у технічному паспорті на будинок. Також їй стало відомо, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] а не квартир і на підставі наказу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 21 червня 2011 року №1037-Ж-З на його ім'я видано свідоцтво про право власності на житловий будинок від 21.06.2011 року. Вважає, що вказаний наказ винесений без достатніх правових підстав, посадові особи Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради в порушення ч.5 ст.23 Закону України «Про планування і забудову територій» не врахували інтереси співвласників суміжного будинку [ADDRESS] в тому числі як користувачів спільної земельної ділянки, яка надана для обслуговування будинків № 5 і 5А, і тим самим позбавили мешканців будинку 5А можливості належно його обслуговувати. Даний оспорюваний наказ суперечить вимогам ст.375 ЦК України, оскільки прибудова тамбура до будинку та зведення господарських споруд, які згідно із технічним паспортом належить [PERSON], проведено з порушенням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил і тим самим допущено порушення і ст.4 Конституції України, яка визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Крім того зазначає, що виданням оспорюваного наказу безпосередньо порушено її конституційні права, зокрема, не враховано, що на одній нерозподіленій на час видачі наказу земельній ділянці розташовані будинок №5, в якому проживає відповідач [PERSON], і будинок №5А, співвласником якого є позивач [PERSON] Також зазначає, що при видачі оспорюваного наказу було порушено норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, а відтак оскаржуваний наказ та видане на підставі нього свідоцтво про право власності на будинок є незаконними та підлягають скасуванню, як і державна реєстрація зазначеного майна. В судовому засіданні позивач і її представник [PERSON] позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, та доповнили, що відповідачем [PERSON] не було додано до заяви про оформлення права власності на житловий будинок документів, які передбачені рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 27.02.2009 року №114 «Про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна і затвердження вартості цих послуг», тому Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради зобов'язане було відмовити [PERSON] в оформленні права власності на будинок. Крім цього, цілий ряд документів по будинку на [ADDRESS] містять невідповідності, зокрема щодо площ приміщень будинку, довідки та інші документи, що були підставою для видачі оспорюваного наказу сфальшовані, що безпосередньо вплинуло на законність видачі наказу. Просять позов задовольнити. Представники відповідача - Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради [PERSON] і [PERSON] проти задоволення позову заперечили, посилаючись на безпідставність такого. При цьому зазначили, що 21.06.2011 року, розглянувши заяву [PERSON] та представленідокументи було винесено наказ №1037-Ж-З «Про оформлення права приватної власності на житловий будинок [ADDRESS]». Вказаний наказ виданий у відповідності до Положення про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна та в межах повноважень, наданих згідно з Ухвалою Львівської міської ради від 19.10.2006 року №219 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради». Просять в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] і його представник [PERSON] проти позову заперечили та пояснили, що дійсно 23.06.2010 року та 31.08.2010 року відповідачем [PERSON] були набуті у власність квартири №2 та №3 у будинку на [ADDRESS]. З того часу до 2016 року дані квартири не піддавалися жодній реконструкції, добудови чи перепланування також не здійснювалося. Господарські прибудови (дерев`яний тамбур та сарай) були збудовані попередніми власниками квартир та придбані [PERSON] разом з квартирами. Оспорюваний наказ видавався на підставі правовстановлюючих документів на квартири №2 і №3 у будинку [ADDRESS], технічних паспортів на квартири №2 і №3 у будинку [ADDRESS], довідки з БТІ, наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури про зняття будинку з балансу міської ради. Цих документів було достатньо для видачі спірного наказу, оскільки будинок на [ADDRESS] до видачі наказу складався з двох квартир (№2 та №3), єдиним власником яких був [PERSON] Зазначають, що жодних порушень законодавства України та прав позивача при оформленні [PERSON] права власності на будинок [ADDRESS] посадовими особами Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради вчинено не було. Просять в задоволенні позову відмовити. Третя особа - відділ приватизації житлового фонду Франківського району управління комунальної власності департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради не забезпечив явку у судове засідання свого уповноваженого представника, натомість подав суду заяву, в якій просить розглядати справу за відсутності такого. Треті особи - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради і обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», які належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду справи, не забезпечили явку в судове засідання своїх представників, про причину неявки таких не повідомили. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та інвентаризаційної справи №3888, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 25.10.2006 року є власником квартири [ADDRESS] Відповідно до свідоцтва про право власності від 21.06.2011 року та витягу про державну реєстрацію прав від 01.07.2011 року відповідач [PERSON] є власником будинку на [ADDRESS]. Нормами ст.41 Конституції України, ст.ст. 317, 319 ЦК України передбачено, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У позовній заяві позивач просить визнати незаконними та скасувати наказ № 1037-Ж-З від 21.06.2011 року «Про оформлення права приватної власності на житловий будинок [ADDRESS]», виданий Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, видане на його підставі [PERSON] свідоцтво про право власності на будинок, а також скасувати державну реєстрацію на це майно, оскільки вважає, що такі є незаконними та порушують її права як співвласника суміжного будинку № 5А. У відповідності до ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає недійсним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, лише якщо він суперечить актам цивільного законодавства та водночас порушує цивільні права або інтереси. Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради діє у відповідності до Положення про управління комунальної власності Львівської міської ради, затвердженого рішенням Львівської міської ради № 1100 від 07.12.2007 року, відповідно до п.п. 2.1-2.3 якого основними завданнями управління є: виконання функції органу управління майном комунальної власності територіальної громади м.Львова; передача в оренду, відчуження (приватизація) майна комунальної власності територіальної громади м.Львова; подання на розгляд міської ради пропозицій щодо порядку та умов відчуження комунального майна, проектів місцевих програм приватизації та переліки об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; організація виконання цих програм. Як встановлено, 23.05.2011 року відповідач [PERSON] звернувся з заявою про оформлення права власності на будинок [ADDRESS] в м.Львові до Відділу приватизації державного житлового фонду Залізничного району м.Львова, до заяви були додані правовстановлюючі документи на квартири №2 і №3 у будинку [ADDRESS] у м. Львові, технічні паспорти на квартири №2 і №3 у будинку [ADDRESS], довідка з БТІ, наказ Департаменту житлового господарства та інфраструктури про зняття будинку з балансу міської ради, що підтверджується заявою від 23.05.2011 року з відміткою відділу «Центр обслуговування мешканців» про прийняття. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27026779 від 16.08.2010 року вбачається, що [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.2010 року за реєстраційним № 1291, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27467964 від 28.09.2010 року вбачається, що [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 31.08.2010 року за реєстраційним № 4-319, посвідченого Другою Львівською державною нотаріальною конторою. Згідно довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №6/405 від 01.06.2011 року, станом на 01.06.2011 року квартири №2 та №3 в будинку [ADDRESS] в м.Львові, які належать [PERSON], складають цілу частку будинку. Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №133 від 14.03.2011 року «Про зняття з балансу міської ради житлових будинків, в яких приватизовано житло» знято з балансу міської ради житловий будинок [ADDRESS]. 21.06.2011 року Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради виданий наказ №1037-Ж-З «Про оформлення права приватної власності на житловий будинок [ADDRESS]», яким вирішено оформити право приватної власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 91,7 кв.м., житловою площею 46,5 кв.м. згідно з технічним паспортом. На підставі зазначеного наказу 21.06.2011 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, яке 01.07.2011 року зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №30469943 від 01.07.2011 року. Загальний порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна у м.Львові та населених пунктах, які знаходяться на адміністративній території м.Львова на час прийняття оспорюваного наказу регулювався Положенням про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, затверденим рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №114 від 27.02.2009 року «Про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна та затвердження вартості цих послуг». Відповідно до п.4 зазначеного Положення оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна комунальної та державної форм власності проводиться районними відділами приватизації державного житлового фонду за місцем знаходження об'єкта нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності на підставі рішення виконавчого комітету, а на об'єкти нерухомого майна приватної форми власності - на підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики. Проекти рішень виконавчого комітету про оформлення права державної і комунальної власності з правом оперативного управління за закладами, установами, організаціями охорони здоров'я, культури, освіти та проекти наказів управління комунальної власності департаменту економічної політики щодо оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна з інформаційними довідками готують районні відділи приватизації державного житлового фонду за місцем знаходження об'єкта. Проекти рішень виконавчого комітету про оформлення права комунальної власності готує управління комунальної власності департаменту економічної політики, за винятком вищезазначених. Проекти наказів управління комунальної власності департаменту економічної політики щодо оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна візують: керівник районного відділу приватизації державного житлового фонду, начальник юридичного управління, начальник управління охорони історичного середовища та голова районної адміністрації за місцем знаходження об'єкта. Підписання та реєстрацію наказу здійснюють особи, уповноважені на це начальником управління комунальної власності департаменту економічної політики. Свідоцтво про право власності на об'єкти нерухомого майна підписує керівник районного відділу приватизації державного житлового фонду за місцем знаходження об'єкта нерухомого майна чи інша уповноважена ним особа та скріплюється печаткою районного відділу приватизації державного житлового фонду. Згідно до п.6 цього ж Положення для оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна власники нерухомого майна до заяви, яка подається через відділ адміністративних послуг адміністративно-господарського управління на ім'я начальника управління комунальної власності департаменту економічної політики, зокрема, додають: 6.9. На об'єкти, утворені внаслідок об'єднання, поділу чи розширення: 6.9.1. Оригінали правовстановлюючих документів на об'єкт. 6.9.2. Засвідчені у встановленому законодавством порядку копії рішень органів влади про об'єднання, поділ чи розширення. 6.9.3. Оригінал акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію об'єкта та засвідчену у встановленому законодавством порядку копію рішення виконавчого комітету Львівської міської ради чи іншого уповноваженого органу про затвердження цього акта або копію свідоцтва інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил. Враховуючи зазначені обставини, зважаючи на те, що [PERSON], будучи власником обох квартир №2 і №3 двохквартирного будинку [ADDRESS] мав право на оформлення права власності на вказаний будинок, а оскаржуваний наказ Управліннякомунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради видало у відповідності до своїх повноважень, у порядку встановленому чинним на той час законодавством, на підставі усіх необхідних технічних документів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання оскаржуваного наказу незаконним та його скасування. Суд не приймає до уваги покликання позивача на наявність самочинного будівництва за адресою [ADDRESS], оскільки таке не підтверджується матеріалами справи. Натомість в матеріалах справи містяться відповідь Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №32вих-2453 від 23.05.2013 року, технічні паспорти на квартири №2 та №3 в будинку [ADDRESS] та план присадибної ділянки [ADDRESS] в м. Львові від 16.06.1999 року, виготовлений ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», які спростовують наявність самочинного будівництва за вказаною адресою. Вказаними документами також підтверджується, що дерев'яний тамбур та сарай, на які в своїх поясненнях покликається позивач, як на самочинне будівництво, були збудовані попередніми власниками квартир, а не [PERSON] Суд критично оцінює твердження позивача щодо фальсифікації довідок та інших документів, що слугували підставою для видачі оспорюваного наказу, оскільки документального підтвердження даних фактів суду не надано. Крім того, при винесенні рішення суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судовим рішенням Європейського Суду з прав людини від 26.03.2013 у справі Рисовський проти України, Європейський Суд зауважив, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»). Отож, державні органи, які не впроваджують або недотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (п.74 рішення у справі «Лелас проти Хорватії»). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (п.58 рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії». Тобто, навіть допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумною підставою для визнання їх рішень недійсними, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самої фізичної особи. В даній справі суду не представлено доказів того, що оскаржуваний наказ є незаконний в силу неправомірних дій [PERSON] Дослідивши відповідність доводів позивача матеріалам справи, суд встановив, що дійсно на земельній ділянці площею 522,5 кв.м, яка закріплена за будинком [ADDRESS] фактично розташовані два житлові будинки №5 і №5А, що підтверджується довідкою №3/460 від 31.01.2013 року, виданою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО». З даної довідки вбачається, що згідно даних інвентаризаційних справ житловий будинок літ. А-1 за адресою [ADDRESS] збудовано в 1936 році. Інформація про присвоєння поштового номеру та поштовий номер вказаного будинку станом на 1953 рік в матеріалах БТІ відсутня. Станом на 07.02.1947 рік поштова адреса будівлі: [ADDRESS], станом на 30.07.1954 р. - [ADDRESS]. Згідно запису № 3529 в Реєстровій книзі для реєстрації документів на право користування земельними ділянками на підставі Рішення № 1157 виконкому Львівської міської ради від 20.08.1953 року земельна ділянка площею 522,5 кв.м закріплена за будинком [ADDRESS] Таким чином, на одній земельній ділянці на час виникнення спірних правовідносин були розташовані житлові будинки № 5 і № 5А, земельна ділянка перебувала у власності територіальної громади м.Львова. Разом з тим, суд вважає безпідставним посилання позивача на попередню невирішеність питання щодо надання у власність чи користування [PERSON] земельної ділянки, на якій розміщений будинок № 5 та господарські споруди, оскільки відповідно до ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника чи землекористувача. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указананорма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення, невизнання чи оспорення останнього. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, за розглядуваних обставин оспорюваним наказом будь-які права та інтереси позивача зі сторони відповідачів не порушуються, прийнятий наказ №1037-Ж-З від 21.06.2011 року не стосується позивача, не породжує для неї прав та обов'язків. Також в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували виникнення у позивача права на спірний будинок № 5 чи земельну ділянку, на якій він знаходиться. Натомість, постановою Галицького районного суду м.Львова від 25.04.2013 року у справі № 461/43/13 та ухвалою Львівського апеляційного адміністративного сулу від 13.05.2015 року у справі №461/1463/13-а підтверджено правомірність ухвали дев'ятої сесії шостого скликання Львівської міської ради № 1931 від 14.11.2012 року в частині затвердження [PERSON] технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, та передачу йому у власність земельної ділянки площею 0,0184 га для обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] Таким чином, відсутність у [PERSON] прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваним рішенням не породжує для останньої і права на захист, тобто права на звернення із цим позовом, відтак посилання позивача на порушення оспорюваним рішенням її прав та інтересів є безпідставними, оскільки наказ №1037-Ж-З від 21.06.2011 року не стосується її безпосередньо. Оскільки позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про власності на житловий будинок [ADDRESS] від 21.06.2011 року та скасування державної реєстрації зазначеного майна є похідними від позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 21.06.2011 року №1037-Ж-З, яка є, на переконання суду, безпідставною, тому в задоволенні таких вимог також необхідно відмовити. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, то відповідно до вимог ст.88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed