Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області про надання дозволу на виїзд дітей за межі території України без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що вона з відповідачем мають спільних неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають постійно з позивачем. Відповідач не спілкується з дітьми, участі у вихованні дітей не приймає, не цікавиться їхнім життям, матеріальну допомогу надає не регулярно. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей на відпочинок, однак відповідач дозволу не дає, тому позивач й звернулася до суду з цим позовом. В судове засідання позивач не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, надала суду заяву в якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з'явився, причин неявки в судове засідання відповідач суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 45). Відповідач заяви про розгляд справи в його відсутності суду не надав, заперечень на позов не надав. Представник третьої особа Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради надала суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, не заперечує проти задоволення позовних вимог, також надала суду висновок про можливість надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей позивача [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] разом з матірю [PERSON] за межі території України без згоди та супроводу батька, оскільки це відповідає інтересам дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутністю. Враховуючи, що позивач та представник Служби у справах дітей скористалася правом заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності та відповідач не скористався правом брати участь у судовому засіданні, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстровано 26.07.1997 року виконкомом Курячівськї сільської ради Старобільського району, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 26.07.1997 року (а.с. 24). Від шлюбу подружжя мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 28, 41). Згідно довідки про склад сімї, виданої КП «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради 30.06.2015 року № 556, [PERSON] разом із своїми неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстровані та проживають за адресою: [INFO] (а.с. 26). Згідно висновку Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради від 13.07.2015 року є можливим вирішення питання тимчасового виїзду неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за межі України з матірю [PERSON] для оздоровлення, відвідання родичів або із складним становищем в області без згоди та супроводу батька [PERSON], та це відповідає інтересам дітей (а.с. 44). В позовній заяві позивач зазначає, що має можливість виїхати за кордон на відпочинок з метою оздоровлення дітей, проте позивач не може отримати згоду чи відмову у наданні такої згоди на поїздки у відповідача, тому вона вимушена звертатися з даним позовом до суду. Як встановлено у судовому засіданні позивач має намір організувати для неповнолітніх дітей поїздки на відпочинок за межі України, що не заборонено діючим законодавством. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років. Має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними; фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які не момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1)за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2)без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: -якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; -якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; -у разі предявлення документів або їх нотаріально посвідчених копій: -свідоцтва про смерть другого з батьків; -рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; -рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; -рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; -рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; -довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Відповідно до статей 3, 6 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виховання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до статей 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Таким чином, суд приходить до висновку, що неможливість отримання у відповідача письмової згоди чи відмови на виїзд неповнолітніх дітей за межі України без супроводу батька, призводить до порушення прав позивача та їх неповнолітніх дітей. Також, на думку суду, тимчасовий виїзд дітей з матірю за межі України за кордон не суперечить інтересам дітей і не порушує прав відповідача як батька дитини, при цьому суд першочергово виходить з інтересів неповнолітніх дітей та вважає, що поїздки за кордон на відпочинок позитивно вплинуть на розширення світогляду дітей, зможуть покращити їх фізичний та духовний розвиток, призведуть до покращення стану здоровя дітей. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та надає дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] разом із матірю [PERSON] без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON]. Стосовно строку надання дозволу на тимчасовий виїзд, суд приходить до наступного. Як встановлено в судовому засіданні неповнолітньому сину сторін [PERSON] 18 років виповниться 17.04.2017 року, тому надати дозвіл на виїзд сина строком на два роки, як того просить позивач, немає потреби, оскільки з моменту повноліття [PERSON] буде мати право виїжджати за межі України без будь-якого дозволу батьків, тому суд надає дозвіл на тимчасовий виїзд без дозволу батька строком до повноліття сина. Разом з цим, суд надає дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дочці сторін [PERSON], 18.07.2006 року разом із матірю [PERSON] без згоди та супроводу батька строком на 2 роки.

Outcome: partial