Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У вищезазначеному житловому будинку разом з нею зареєстрована, але фактично не проживає протягом десяти років [PERSON] . Наявність реєстрації відповідача у житловому приміщенні порушує її права та інтереси, як власника будинку, оскільки створює перешкоди у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Позивач звернулася з цим позовом до суду і просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час і місце судового засідання справи повідомлялась належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Причини неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористалася. 26.11.2019 року судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з правовою позицією Постанови Верховного суду України від 16.01.2012 р. по справі за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок з надвірними побудовами, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 23.08.1979 року, посвідченого державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори Фесенко Р.А., зареєстрованим в реєстрі за №2-3992. Право власності на зазначене домоволодіння зареєстроване в Лисичанському МБТІ від 24.08.1979 року за реєстровим № 2021. Згідно довідки №1192 від 24.09.2019 року, виданої виконавчим комітетом Борівської селищної ради м. Сєвєродонецька Луганської області, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки від 24.09.2019 року, виданої депутатом Борівської селищної ради Труновою Л.І., за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] зареєстрована, але фактично не мешкає з 2009 року. Таким чином, враховуючи, що відповідач за місцем реєстрації не проживає з 2009 року без поважних причин, суд прийшов до висновку про те, що вона втратила право користування спірним житловим приміщенням, а тому позовні вимоги [PERSON] , підлягають задоволенню. Згідно із ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 768,40 грн., у зв`язку із документальним їх підтвердженням.

Outcome: approved