Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Марганецька міська рада Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що квартира [ADDRESS] , в якій вона мешкає, належить їй на праві власності. В квартирі значиться зареєстрованим відповідач - [PERSON] , який є її колишнім чоловіком. Шлюб між нею та відповідачем розірвано за рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року, рішення суду набрало законної сили 21 квітня 200 року. Зазначає, що відповідач не проживає в квартирі більше року. Вона не може на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, що є порушенням її права володіти, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, несе додаткові витрати по сплаті комунальних платежів. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. ст. 71,72 Житлового кодексу України, ст. 319, ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України позивачка просить суд задовольнити її позов та визнати [PERSON] , зареєстрованого за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] таким, що втратив право користування житлом. Ухвалою судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Враховуючи відсутність заяви відповідача із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, враховуючи норми ст. 43, 49 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет та підстави позову і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбних відносинах, що підтверджується копією рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року за яким шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Рішення суду набрало законної сили 21 квітня 2020 року. Позивач є власником житлової квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 12.07.2011 року; Витягом про державну реєстрацію прав, наданого Дніпропетровським комунальним підприємством «Марганецьке бюро технічної інвентаризації за № 31076998 від 25.08.2011 року. У належній Позивачці житловій квартирі зареєстрований за місцем проживання відповідач - її колишній чоловік, [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою головою «ЖБК ДУ № 1» 03 червня 2020 року. Більше року відповідач у квартирі [ADDRESS] не проживає, що підтверджується актом про не проживання, складеного 02 червня 2020 року у присутності сусідів позивачки, затвердженого головою «ЖБК ДУ № 1» [PERSON] . Статті 71,72 Житлового кодексу України стосуються користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, стосуються користування жилими приміщеннями на підставі договору найму. Разом з цим квартира [ADDRESS] має статус квартири, яка належить до приватного житлового фонду, тобто знаходиться у власності позивачки. Суду не надано докази того, що відповідачка укладала договір найму спірного житла з власниками квартири. На вказані обставини не посилається і позивач по справі. Таким чином, відповідач по справі не є наймачем або членом його сім`ї в розумінні ст.71 ЖК України. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає прав на користування цим житлом у разі відсутності , члени сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач [PERSON] до 18 березня 2020 року перебував у шлюбі з позивачем, був членом її сім`ї, тому виниклі між сторонами правовідносини регулюються ст.405 ЦК України. Таким чином, звернувшись з даним позовом позивач, відповідно до вимог ст. 43, 49 ЦПК України, визначилася з предметом та підставами, які вона вважає необхіднішими для задоволення позову, тому позов, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, має розглядатись в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих доказів. Приймаючи до уваги, що ст.ст.71,72 ЖК України не можуть бути підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, суд в задоволенні позовних вимог відмовляє. Позивача при зверненні до суду на підставі ухвали судді було звільнено від сплати судового збору, а тому судові витрати у справі необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed