Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом про визнання недійсним заповіту [PERSON] від 30 січня 2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що вона є спадкоємцем за законом майна свого батька, [PERSON], 1955р.н., який помер 31 січня 2013 року. В лютому 2013 року вона дізналася, що 30 січня 2013 року (за день до смерті) було складено заповіт [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Згідно умов даного заповіту все майно, що належало [PERSON] на час його смерті, успадковує дружина - [PERSON] Даний заповіт вважає недійсним, оскільки батько страждав онкологічним захворюванням (рак легенів 4-ої стадії), що супроводжувалося сильними болями. [PERSON] до дня його смерті пять разів на добу вводився сильнодіючий наркотичний засіб - морфій. Вважає, що [PERSON] цілодобово перебував під дією морфію, це вплинуло на його сприйняття навколишньої дійсності. При спілкуванні з батьком вона помічала, що він втрачає зв'язок з дійсністю. Цей стан спадкодавця був також відомий і Відповідачці при складанні вищезазначеного заповіту. В оскаржуваному заповіті вказано, що «...заповідач, [PERSON], через хворобу та немічний стан власноручно розписатися не може...». Таким чином є сумніви щодо спроможності [PERSON] усвідомлювати знання своїх дій та дій інших осіб навколо нього.В тексті заповіту також відсутні відомості про перевірку [PERSON] на предмет дієздатності Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, давши пояснення аналогічні тим, що викладені у поданому до суду позові. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти позову, мотивуючи це тим, що [PERSON] був чоловіком[PERSON] Вони є батьками двох малолітніх дітей. Дійсно, причиною смерті чоловіка було онкологічне захворювання, однак до останніх годин життя [PERSON] був у повній свідомості. Саме він був ініціатором складання заповіту, яким залишив все своє майно на користь відповідачки. Заповіт був складений у відповідності до вимог книги шостої ЦК України, а саме ст.ст. 1248, 1253 ЦК України, а також у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Міркування позивачки щодо впливу лікарських препаратів на свідомість заповідача носять суто теоретичний характер і не мають жодного відношення до стану його здоров'я та здатності керувати своїми діями. Дієздатність [PERSON] встановлена нотаріусом та підтверджена третіми особами, які це засвідчили своїми підписами. Позивачка, донька її чоловіка, дійсно відвідувала його декілька разів до смерті, однак постійно проживала у своєї сестри [PERSON], тому її думки щодо стану батька носять субєктивний характер, висловлюються з метою піддати сумніву складений заповіт та позбавити відповідачку спадщини. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову та пояснила, що вона дану нотаріальну дію вчиняла на виїзді, згідно ст. 1248 ЦК України переконалася у волі заповідача. Він був лежачий, важко йому було говорити, казав, що не може читати; казав, що йому дають обезболюючі, проте він чітко повідомив свою волю, а саме в чию користь складає заповіт. При посвідченні заповіту були присутні свідки, оскільки заповідач внаслідок онкозахворювання був у немічному стані. Сумнівів у його волевиявленні не було. Заслухавши пояснення сторін, свідків по справі, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Встановлено, що 30 січня 2013 року об 11год. 50хв. [PERSON] за місцем свого проживання в квартирі №38 на вул.Сорочинська,8 в м.Львові склав заповіт, за яким все майно, що належатиме йому на час смерті, заповідає дружині [PERSON] Як зазначено в самому заповіті, заповіт було складено в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] На прохання заповідача заповіт записано з його слів нотаріусом ЛМНО [PERSON] за допомогою загальноприйнятих технічних засобів та зачитано вголос вказаними свідками. Цей заповіт відповідає волі заповідача та дійсним намірам. Вказані свідки в присутності нотаріуса ЛМНО [PERSON] підписали цей заповіт замість заповідача у звязку з неможливістю ним це зробити власноручно через хворобу та немічний стан та на його особисте прохання. 31 січня 2013 року [PERSON] помер у віці 57 років. Встановлено, що спадкоємцями [PERSON] за законом першої черги є батьки [PERSON], [PERSON], дружина [PERSON]В.(відповідачка), доньки : [PERSON]Ю.(позивачка), [PERSON], діти [PERSON], 26.09.2002р.н., [PERSON], 03.11.2005р.н. Право на обовязкову частку у спадщині мають батьки померлого, двоє малолітній дітей. У матеріалах спадкової справи по смерті [PERSON] міститься заява матері померлого [PERSON] та батька померлого [PERSON], які відмовляються від обовязкової частки на спадщину після смерті сина. Донька [PERSON] [PERSON] скерувала нотаріусу заяву про прийняття спадщини по смерті свого батька [PERSON] Відповідно до положень ст.ст.1233-1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. У відповідності до ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Відповідно до пунктів 157, 158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 зі змінами, визначено, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особу свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Заповіт є одностороннім правочином. Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Предявляючи позов про визнання заповіту [PERSON]А недійсним, позивачка покликається на свої сумніви у спроможності заповідача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справа про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішується з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Судом у справі призначалася комплексна посмертна судова медико-психіатрична експертиза відносно [PERSON] Згідно висновку посмертної комісійної судовопсихіатричної експертизи КЗ ЛОКПЛ № 187 від 16.03.2015р. відповісти на питання чи міг [PERSON] за станом здоровя усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладення заповіту 30.01.2013р., за представленими матеріалами справи та медичною документацією є неможливим. Відповідно до висновку додаткової посмертної комісійної судової медикопсихіатричної експертизи № 187/112 від 18.03.2016 р. гр.[PERSON] хворів на рак легень, з приводу чого у 2008 р. йому було проведено видалення правої легені. У 2012 р. хворому була виконана спроба паліативної променевої, однак у звязку з виниклим ускладненням кровохарканням проведення подальшої променевої терапії було протипоказаним і через виражений больовий синдром було рекомендовано наркотичні анальгетики. У період з 09.11.2012 р. по 30.01.2013 р. гр. [PERSON] по показам було призначено наркотичний препарат морфій у терапевтичних дозах. Призначення і введення розчину морфіну гідро хлориду 1 % 1.0мл, який є наркотичним анальгетиком та показаний при сильних болях, що супроводжують важку стадію онкозахворювання було обгрунтованим. Вказаний медичний препарат зменшує сприйняття центральною нервовою системою больових імпульсів і його дія залежить від загального стану хворого на момент застосування. Відповідно до записів карти амбулаторного хворого, зроблених лікарем поліклініки 1 МКЛ Львова в період 29-30.01.2013 р. стан хворого був вкрай важкий (не реагує на близьких людей, дихання важке, хрипле, задишка, відмова від їжі, важко ковтати навіть воду, кахексія, АТ 70/60 мм, тахікардія). Такий стан здоровя [PERSON] 29-30.01.2013 р. був викликаний подальшим прогресуванням хвороби, раковою інтоксикацією організму. Судово-медичних даних, що вказаний стан здоровя [PERSON] 30.01.2013 р. повязаний із дією (впливом) морфію немає. Вказані висновки суд оцінює як належний та допустимий доказ, який будь-яких сумнівів у суду не викликає щодо його правильності та повноти дослідження з врахуванням при цьому всіх наданих сторонами доказів. Вказаними висновками не підтверджується перебування заповідача [PERSON] в момент складання заповіту 30.01.2013р. у стані, якийне давав йому можливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. В судовому засіданні експерт [PERSON] дав пояснення про те, що [PERSON] був у крайнє важкому, астенічному стані за рахунок соматичного захворювання - онкології. Експерт зазначив, що відмова від їжі це вияв волі на небажання їсти, свідома поведінка особи. В даному випадку на підставі медичних документів та інших досліджених матеріалів справи не можна встановити чи було порушення свідомості [PERSON] на момент складання заповіту. Частіше порушення свідомості трапляються у хворих в нічний час. [PERSON] приймав морфін для зменшення болю в терапевтичних дозах. Можливість якогось впливу цього препарату на психічний стан хворого не виключається. Експертна комісія дійшла висновку про неможливість надання висновку щодо того, чи [PERSON] за станом здоровя міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладення заповіту 30.01.2013р. В судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання про те, що він з товаришами провідував [PERSON] приблизно один раз на тиждень. Останнім часом йому важко було говорити. Про заповіт він говорив, казав, що старші діти забезпечені, треба майно залишити молодшим. Хотів скласти заповіт в користь дружини, щоб малі діти були забезпечені. До останнього [PERSON] вірив, що буде жити, радів малими дітьми. Він хотів, щоб вся родина жила дружньо. Свідок був присутній під час складання заповіту, сумнівів у адекватності [PERSON] не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав показання про те, що він часто відвідував [PERSON], регулярно вони спілкувалися, підтримував його. 30.01.2013 р. [PERSON] вдома складав заповіт в користь дружини, його воля була чітка, психічно він був здоровий, адекватний. Свідок був присутній під час складання заповіту. Аналогічні показання дав в судовому засіданні свідок [PERSON] Свідок [PERSON] (мати [PERSON]А.) в судовому засіданні дала показання про те, що з початку 2013 року її син вже не ходив, вона провідувала його кожного ранку, в основному доглядала його дружина. 30.01.2013 р. після складання заповіту [PERSON] просив її допомагати своїм дітям. Старші доньки вчинили скандал, вони хотіли, щоб квартира залишилась їм. В судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання про те, що вони спілкувалися до останніх днів з [PERSON], він писав СМС повідомлення, останнім часом він втратив голос, говорив дуже тихо. Останній раз він був у нього за тиждень до смерті, вони спілкувалися. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що волевиявлення [PERSON] на час підписання заповіту не було вільним і не відповідало його волі, він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачкою і її представником не доведено в судовому засіданні недійсність заповіту [PERSON] від 30 січня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], з підстав не усвідомлення [PERSON] значення своїх дій та не можливості керувати ними. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed