Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька, третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, посилаючись на наступне. Сторони мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. У теперішній час їй необхідно виїхати за межі території України разом з неповнолітньою дитиною з метою відпочинку та розширення кругозору дитини, однак відповідач не надає дозволу на виїзд дитини за кордон. Відповідач надав письмові заперечення проти позову, в яких вказав, що позовні вимоги [PERSON] не відповідають дійсності, він приймає участь у вихованні дитини та матеріальної її утримує, заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Позивач створює перепони у вихованні та спілкуванні з дитиною. Крім того, позивачем не вказана країна та строк виїзду за кордон, мета такого виїзду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. На запитання суду повідомила, що вона планує з 30 грудня 2016 року по 09 січня 2017 року здійснити поїздку із сином до Республікі Польща, до відповідача вона із проханням щодо надання дозволу дитині на виїзд за кордон в цей період не зверталася. На неодноразові пропозиції суду відмовилася уточнити позовні вимоги або сьогодні ж піти до нотаріуса разом із відповідачем та оформити документи для виїзду дитини до Республікі Польща з 30 грудня 2016 року по 09 січня 2017 року, вказала що їй потрібен від суду тільки абсолютний дозвіл на виїзд дитини за кордон до досягнення дитиною 16 років. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити, надавши заперечення на позов. Вказав, що він згоден сьогодні ж піти до нотаріуса разом із відповідачем та оформити документи для виїзду дитини до Республікі Польща з 30 грудня 2016 року по 09 січня 2017 року у супроводі матері. В судове засідання представник третьої особи не з'явився, причин неявки суду не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що згідно із копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 02 березня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, [PERSON] народився [INFO] року, про що зроблено відповідний актовий запис № 181. Батьком записаний [PERSON], матір'ю - [PERSON]. Відповідно до довідки № 8087/03-50, виданої Сєвєродонецьким міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 27.07.2016 року, на виконанні у Сєвєродонецькому міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області перебуває виконавчий лист № 2-3037/11 від 06.10.2011 року, виданий Сєвєродонецьким міським судом Луганської області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини щомісячно, починаючи з 30.08.2011 року і до повноліття дитини. Заборгованість по аліментам станом на 01.07.2016 року відсутня. В позовній заяві позивач просить надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька у супроводі матері до досягнення дитиною 16-ти річного віку, при цьому конкретні дати виїзду та країна виїзду не вказані, на пропозицію суду уточнити позовні вимоги позивач висловила відмову. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 33 Конституції України,кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно статті 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положеньст.151 СК України, вправі обирати самі. Згідно вимог ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 154 СК України, надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до Конвенції «Про права дитини», батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно вимог частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. №57 (57-95гі) - «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 - річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.22 ч.1 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18- річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16- річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач фактично просила на майбутнє дозволити виїзд дитини без згоди і супроводу батька до досягнення дитиною 16-ти річного віку, проте чинним законодавством України не передбачено захист права особи, яке можливо буде порушено у майбутньому. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позов. З аналізу вказаного вище вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є: відповідність такої поїздки до іншої країни інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретної країни та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку. Як зазначила позивач в судовому засіданні вона взагалі не зверталася до відповідача з питанням про надання дозволу на виїзд дитини до Республікі Польща з 30 грудня 2016 року по 09 січня 2017 року, проте бажає, щоб суд надав дозвіл на багаторазові поїздки дитини за кордон, оскільки на її думку відповідач не надасть свій дозвіл на виїзд дітей за межі України в майбутньому. Відповідач не заперечував проти надання дозволу на виїзд дитини за межі України до Республікі Польща з 30 грудня 2016 року по 09 січня 2017 року в супроводі матері. За таких обставин надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон на майбутнє, з урахуванням припущення позивача, що батько не надасть своєї згоди на виїзд в майбутньому, чинним законодавством України взагалі не передбачено. Питання щодо оформлення документів для виготовлення та отримання паспорту для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16 - річного віку врегульовано «Порядком оформлення, видачі, обміну,пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою КМУ України №152 від 07 травня 2014 року, та окремого дозволу не потрібує. Таким чином, у задоволенні позову про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька у супроводі матері до досягнення дитиною 16-ти річного віку належить відмовити. З метою утвердження єдності системи судів загальної юрисдикції, яка забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики (ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), суд вважає за необхідне вказати, що аналогічна судова практика щодо вирішення подібних спірних правовідносин міститься в рішенні Апеляційного суду Луганської області від 20 квітня 2016 року по справі № 428/8228/15-ц. Разом з тим, позивач не позбавлена права звернутися до суду з відповідним позовом у разі відмови батька від надання дозволу на виїзд дитини за межи України, зазначивши конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за межами України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідач не надав до суду доказів понесення ним судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed