Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Берегівського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позов мотивував тим, що з відповідачкою вони уклали шлюб 01 жовтня 2011 року у виконавчому комітеті Підполозянської сільської ради Воловецького району, актовий запис №4. За період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачем та знаходяться на його утриманні та вихованні. Шлюб з відповідачкою бажає розірвати по тій причині, що на протязі останнього року сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Спільного господарства не ведуть. Крім цього, спільне життя з [PERSON] не склалося, так як вони не розуміють один одного, основна причина розпаду сімї це різниця характерів, відсутність між позивачем та відповідачкою взаємопорозуміння. На даний час їх родина існує лише формально, сімейні відносини припинені, оскільки відповідачка виїджає на роботу в Угорщину, а дітей залишає з позивачем. Подальше сумісне життя і збереження сімї вважає неможливим. Спору про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю, у сторін не виникає. Шлюб розривають вперше. Крім цього, зважаючи на те, що син та донька сторін проживають з позивачем, він самостійно займається їх вихованням, сприяє їх всебічному фізичному та духовному розвитку, обоє повністю знаходяться на його утриманні, просив також залишити малолітніх дітей на його вихованні за постійним місцем проживання. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, однак подав заяву, згідно якої просив справу розглянути за його відсутності, позов підтримує, просить задоволити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання також не зявилася, однак подала заяву, згідно якої просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги визнала. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного. У відповідності до ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Дійсно, так як подружжя [PERSON] не змогли створити міцної сімї, внаслідок чого припинили спільне проживання, тому їх шлюб слід розірвати. Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною третьою статті 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору, місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, відповідачка визнала позов в повному обсязі. Частиною 1 ст.\~61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову (ч.\~4 ст.\~174 ЦПК України). За відсутності будь-якого застереження, факт, визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно ст.\~61 ЦПК України, є обовязковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, суд приймає визнання позову відповідачем у справі і з цих підстав задовольняє позов.

Outcome: approved