Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, відповідно до якої просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири під номером 4 у будинку під номером [ADDRESS] від 21 вересня 2006 року, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за номером 3627. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 21 вересня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири під номером 4 у будинку під номером [ADDRESS] від 21 вересня 2006 року, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за номером 3627. В дійсності, грошей позивачка не отримувала, так як 21 вересня 2006 року у нотаріуса вважала, що підписує не договір купівлі-продажу, а договір довічного утримання. На момент укладання угоди позивачці було 77 років, вона є людиною похилого віку, пенсіонеркою, страждає низкою хронічних захворювань. Позивачка проживала сама та єдиним джерелом її існування є пенсія, якої не вистачало для придбання продуктів харчування і дорогих медикаментів. Восени 2006 року позивачка звернулася до відповідача у справі, який є її онуком, з пропозицією надавати їй матеріальну допомогу і догляд, взамін передачі у власність квартири. Відповідач погодився надавати позивачці матеріальну допомогу, яка буде виражатися в щомісячних виплатах у розмірі не менше 1500 гривень, з яких 1000 гривень на моє утримання і лікування та 500 гривень на оплату комунальних платежів. 21 вересня 2006 року між позивачкою і відповідачем був укладений оспорюваний договір купівлі-продажу. В момент укладання угоди позивачка була впевнена в тому, що укладає договір довічного утримання. У листопаді 2013 року відповідач припинив надавати позивачці матеріальну допомогу, пояснивши це погіршенням матеріального стану і звільненням з роботи, у зв'язку із чим позивачка вимагала розірвання раніше укладеного договору довічного утримання. Із розмови з відповідачем позивачці стало відомо про те, що в дійсності 21 вересня 2006 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, а не договір довічного утримання. У зв'язку із зазначеним, позивачка змушена звернутися до суду із зазначеним позовом. Представник позивача у судове засідання не з'явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином. Згідно наданої до суду письмової заяви просить справу розглядати у її відсутність, наполягає на задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач та його представник у судове засідання не з'явилися, про час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином, згідно наданих до суду письмових заяв просять справу розглядати у їх відсутності, проти задоволення позову не заперечують. В поданих до суду письмових поясненнях відповідач зазначив, що проти викладеного у позовній заяві він не заперечує та визнає позовні вимоги, він дійсно не має більше можливості сплачувати щомісячні платежі на утримання позивачки і вважає для себе справедливим повернути квартиру у її власність Вивчивши матеріали справи, з'ясувавши всі суттєві обставини та перевіривши їх наявними письмовими доказами, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову у повному обсязі виходячи з наступного. У відповідності до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 статті 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до письмових пояснень, відповідач не заперечує проти зазначених позивачем в позовній заяві обставин та фактів. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абзацу 6 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не порушує права, свободи чи інтереси сторін чи інших осіб та відповідає його внутрішній волі. Суд приймає визнання відповідачем позову та вважає за можливе ухвалити рішення про задоволення позову, вказавши у мотивувальній частині про визнання позову та прийняття його судом

Outcome: approved