Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти (надалі - ТОКІППО) про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до наказу №54 від 25 серпня 1995 року позивача було прийнято на посаду методиста з дошкільного виховання лабораторії дошкільної та початкової освіти ТОКІППО. На цій посаді вона пропрацювала до серпня 2015 року. Наказом від 14 серпня 2015 року №105 к [PERSON] звільнено з посади методиста лабораторії дошкільної та початкової освіти 15 серпня 2015 року у звязку із закінченням строку дії контракту. Позивач вважає, що її незаконно звільнено відповідачем на підставі п.2 ст.36 КЗпП України за закінченням строку трудового договору - незаконність дій відповідача полягає в тому, що наказ про звільнення [PERSON] з роботи було видано неповноважною особою. Окремо позивач зазначила, що нею обіймалася посада методиста, яка взагалі не передбачена законом, як така, що передбачає укладання строкового трудового договору (контракту). Враховуючи викладене, [PERSON] просить суд наказ від14 серпня 2015 року №105 к про звільнення її з роботи за п.2 ст.36 КЗпП України скасувати як незаконний, поновити її на посаді методиста лабораторії дошкільної і початкової освіти в ТОКІППО; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за вимушений прогул з 16 серпня 2015 року по дату винесення рішення. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] визнав заявлений позов частково, зазначивши, що звільнення позивача було вчинене з ініціативи особи, яка не мала на це відповідних повноважень та не заперечував щодо поновлення [PERSON] на займаній посаді, однак не визнав вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно наказу №61-к від 19 березня 1982 року, виданого Відділом народної освіти Виконавчого комітету [PERSON] обласної ради народних депутатів, вирішено перевести [PERSON], виховательку дошкільного дитячого закладу №4 міста Тернополя на посаду завідуючої кабінетом дошкільного виховання обласного інституту удосконалення вчителів з 25 березня 1982 року. 15 серпня 1995 року між [PERSON] обласним інститутом післядипломної освіти в особі директора [PERSON], з одного боку, та громадянкою [PERSON], з другого боку, було укладено контракт, згідно якого [PERSON] призначена на посаду методиста лабораторії дошкільної та початкової освіти інституту на строк з 15 серпня 1995 року по 15 серпня 1998 року. Дія вказаного контракту продовжувалася шляхом укладання його сторонами додаткових угод. Наказом [PERSON] обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти №105-к від 14 серпня 2015 року [PERSON] звільнено з посади методиста лабораторії дошкільної і початкової освіти 15 серпня 2015 року у звязку із закінченням строку дії контракту, п.2 ст.36 ЗКпП України. Підстави: додаткова угода до контракту від 15 серпня 2014 року; наказ від 15 серпня 2014 року №95-к «Про продовження контракту»; попередження про звільнення від 15 червня 2015 року №01-05/548. 14 серпня 2015 року [PERSON] обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти складено акти про відмову працівника [PERSON] ознайомлюватись із наказом по інституту від 14 серпня 2015 року №105-к «Про звільнення [PERSON]Г.» та про відмову працівника [PERSON] від отримання трудової книжки. Вищенаведені дії відповідача стали підставою для звернення [PERSON] з позовом до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до п.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу ст.21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору й сфера його застосування визначається законами України. Власник або вповноважений ним орган може вимагати від працівника укладання контракту лише в тому випадку, якщо він відноситься до категорії робітників, котрі згідно законів України можуть працювати за контрактом. Укладання контракту у випадках, не передбачених законами України, не допускається, оскільки це знижує рівень соціальної захищеності працівників та протирічить вимогам Конвенції, прийнятої Міжнародною Організацією Праці за №3158 від 02 червня 1982 року (ратифікована державою Україна 04 лютого 1994 року). Міністерство праці та соціальної політки України 06 травня 2000 року видало [PERSON] за №06\\2-4\\66, згідно змісту якого надало розяснення щодо переліку законів, якими дозволяється укладання трудового договору на певний строк в формі контракту, зокрема таким законом в освітній галузі є виключно Закон України «Про наукову і науково-технічну діяльність» (надалі - Закон). [PERSON] передбачено можливість укладання контракту (строкового трудового договору) із науковими та науково-педагогічними працівниками навчальних закладів 3 та 4 рівня акредитації. Згідно ст.4 [PERSON], суб'єктами наукової і науково-технічної діяльності є: вчені, наукові працівники, науково-педагогічні працівники, а також наукові установи, наукові організації, вищі навчальні заклади III-IV рівнів акредитації, громадські організації у науковій та науково-технічній діяльності. При цьому науковий працівник - вчений, який за основним місцем роботи та відповідно до трудового договору (контракту) професійно займається науковою, науково-технічною, науково-організаційною або науково-педагогічною діяльністю та має відповідну кваліфікацію незалежно від наявності наукового ступеня або вченого звання, підтверджену результатами атестаці ї; науково-педагогічний працівник - вчений, який за основним місцем роботи займається професійно педагогічною та науковою або науково-технічною діяльністю у вищих навчальних закладах та закладах післядипломної освіти III-IV рівнів акредитації (ст.1 [PERSON]). Статтею 7 [PERSON] передбачено прийняття на роботу наукових працівників на конкурсній основі. Згідно змісту статуту [PERSON] обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти (в редакції 2005 року), заклад є навчально-методичним та науковим закладом спільної власності територіальних громад області, віднесений до вищого навчального закладу 3 рівня акредитації, основними напрямками діяльності якого є підвищення кваліфікації та перепідготовка педагогічних працівників освіти, а також науково-методична робота. Крім того, як слідує з пунктів 41, 42 Статуту, методисти інституту відносяться до науково-методичних працівників, тобто не є конкретно науковим чи науково-педагогічним працівником в розумінні [PERSON] України «Про наукову та науково-технічну діяльність», що надає можливість за даними категоріями працівників укладати строковий трудовий договір (контракт). Відтак аналіз наданих сторонами матеріалів дозволяє суду зробити висновок про відсутність належних та допустимих доказів виконання позивачкою роботи, як науковим або науково-педагогічним працівником. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що робота на посаді методиста з дошкільного виховання лабораторії дошкільної та початкової освіти [PERSON] обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти за строковим трудовим договором, знижує рівень соціальної захищеності позивача та протирічить вимогам Конвенції, прийнятої Міжнародною Організацією Праці за №3158 від 02 червня 1982 року, оскільки національним законодавством України не передбачено укладання строкового трудового договору при прийнятті на роботу на посаду, займану [PERSON] Таким чином, слід визнати незаконним та скасувати наказ [PERSON] обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти за № 105 к від 14 серпня 2015 року, поновивши [PERSON] на посаді методиста лабораторії дошкільної і початкової освіти в [PERSON] обласному комунальному інституті післядипломної педагогічної освіти. В силу ст.367 ЦПК України рішення суду, в частині поновлення [PERSON] на роботі, слід допустити до негайного виконання. Щодо посилань позивача про її звільнення не уповноваженою особою суд звертає увагу на наступне. Згідно п. 24 Статуту, на директора інституту покладаються повноваження щодо прийняття та звільнення з роботи працівників. З наказу від 29 травня 2015 року № 42-к вбачається, що керівником відповідача в статусі виконуючого обовязки значився [PERSON], а не [PERSON], котрий видав спірний наказ на звільнення позивачки. Водночас постановою Львівського апеляційного адміністративного суду в справі №876/9844/15 від 16 грудня 2015 року скасовано наказ департаменту освіти і науки [PERSON] обласної державної адміністрації від 29 травня 2015 року №42-к «Про призначення [PERSON]Ч.», яким останнього призначено виконуючим обовязки на посаді директора інституту з підстав того, що оспорюваний наказ виданий відповідачем без погодження з власником [PERSON] обласною радою. 20 січня 2016 року Львівським апеляційним адміністративним судом прийнято постанову в справі №876/10168/15, якою скасовано державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців щодо зміни керівника [PERSON] обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти (ТОКІППО) на [PERSON]. За умов наведеного, покликання [PERSON] на те, що її звільнено не уповноваженою особою не заслуговують на увагу, оскільки в.о. директора інституту [PERSON] на час підписання оспорюваного наказу мав необхідний обсяг повноважень. З приводу стягнення в користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд звертає увагу на розяснення, викладені у п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» про те, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звільненням він визначається за загальними правами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи, при цьому суд керується постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці; час, протягом якого працівники, згідно чинного законодавства, не працювали і за ними не зберігався заробіток, або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Відповідно до довідки №01-06/138 від 24 лютого 2016 року, виданої [PERSON] обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти, [PERSON] працювала на посаді методиста з 09 березня 1982 року по 15 серпня 2015 року і її середньомісячна заробітна плата за останні місяці, які передували звільненню, становила: травень 2015 року 18 днів 3731,66 грн.; червень 2015 року 14 днів 2180,76 грн., липень 2015 року - відпустка. Середньоденна зарплата становить 184,76 грн. Таким чином за період з 16 серпня 2015 року по 24 лютого 2016 року (134 робочі дні) сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу складає 24\~757,84 грн., які слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved