Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа - служба у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації, як представник органу опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав по відношенню до неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем по справі в зареєстрованому шлюбі з 2001 року, який між ними було розірвано згідно рішення Надвірнянського районного суду від 13.12.2007 року і 02.11.2016 року Надвірнянським райвідділом РАЦС видано свідоцтво про розірвання шлюбу. В даному шлюбі в них народилися двоє дітей - син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею. Батько дітей практично залишив сім'ю ще в 2014 році, переїхав проживати в господарство своїх батьків, тривалий час взагалі не цікавився ні нею, ні дітьми, не приймав жодної участі вихованні дітей, ні в їх належному утриманні, навпаки - зневажливо до них ставився, влаштовував сварки та конфлікти. Його асоціальна, негативна поведінка до неї з дітьми призвела до остаточного розриву їх стосунків. Дітей вона виховує і утримує сама, тому вважає, що відповідач не має морального права бути батьком неповнолітніх дітей [PERSON] і [PERSON]. В зв'язку з цим просить суд постановити рішення, яким позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав підтримала в повному об'ємі з підстав, наведених в позовній заяві, суду пояснила, що незважаючи на рішення суду про стягнення аліментів та про розірвання шлюбу вона з відповідачем і надалі продовжували спільно проживати до грудня 2015 року. Після того як вони припинили спільне проживання, вона в липні 2016 року виконавчий лист про стягнення аліментів скерувала в відділ ДВС для примусового виконання і вже з грудня 2016 року отримує аліменти через бухгалтерію підприємства, на якому працює відповідач. На цьому участь відповідача в утриманні чи вихованні дітей вичерпується. Вона сама здійснює догляд за дітьми, займається їх вихованням і утриманням, а батько дітей [PERSON] за роки їх окремого життя жодного разу не поцікавився ними, їх розвитком, взагалі не брав участі в їх вихованні чи достатньому утриманні. Коли навідується до їх спільного будинку, поводить себе неадекватно, агресивно. Взимку перекрив воду, відключив автономне опалення, вона з дітьми змушена була обігрівати будинок дровами. Дітей не привітав з днем народження, забороняв приходити їх друзям до них в гості, пообіцяв придбати путівки на відпочинок, але цього не зробив. Оскільки позбавлення його батьківських прав в першу чергу є способом захисту прав та інтересів сина і дочки, тому просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов не визнав, вважає його безпідставним. Суду пояснив, що спільне сімейне життя з позивачем в них не склалося, їх шлюб було розірвано. На утримання дітей він сплачує аліменти, оскільки має постійне місце роботи і високий стабільний заробіток. Незважаючи на те, що між ними шлюб розірвано, він і надалі залишився проживати в житловому будинку, який разом збудували. Однак позивачка поставила собі за ціль позбавити його житла, сама створила такі умови проживання, що він вимушений періодично йти жити до своїх батьків, щоб уникнути будь-яких провокацій зі сторони колишньої дружини. Також позивачка налаштувала проти нього і їх спільних дітей, які перестали спілкуватися з ним, з його родиною, з хресними батьками чи знайомими, і які завчено повторюють все те, що говорить їм позивачка. Користуватися житлом він нікому не забороняє, однак позивачка, переслідуючи мету позбавити його батьківських прав, звертається зі скаргами в різні інстанції, вимагаючи притягнути його до будь-якого виду відповідальності. Вважає, що їх особисті стосунки з позивачем не повинні ніяким чином слугувати підставою для того, щоб позбавити його батьківських прав по відношенню до їх спільних дітей. Просить в позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. 60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позов в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, відповідно до преамбули якої, дитині для повного й гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі ст.9 Конвенції, держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім цього, вказані правовідносини регулюються міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України «Про охорону дитинства» від 21. 06. 2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Крім цього, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний стан( ст. 150 СК України). Згідно ст.164 Сімейного кодексу підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.05.2001 року, а рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 13.12.2007 року шлюб між ними розірваний, неповнолітніх дітей сина [PERSON] і дочку [PERSON] залишено проживати з матір'ю. (а.с.4, 134) Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 13.03.2002 року, виданого на ім'я [PERSON] та свідоцтва про народження [NUMBER] від 22.07.2005 року, виданого на ім'я [PERSON], вбачається що батьком дітей є [PERSON], а матір`ю - [PERSON] (а.с.6-7). Рішенням Надвірнянського райнного суду від 25.12.2006 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено, стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно до досягнення ними повноліття (а.с.133). Виконавчий лист скеровано стягувачем до примусового виконання в листопаді 2016 року і з грудня 2016 року бухгалтерією ГПУ «Львівгазвидобування» здійснюється стягнення аліментів. За період з грудня 2016 року по червень 2017 з [PERSON] стягнуто аліментів на суму 28 612,70 грн., заборгованості по аліментах немає (а.с.83-84) Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав № 04-36/08 від 28.02.2017 року, служба у справах дітей Надвірнянської РДА відзначає, що в наявності вбачаються всі підстави, передбачені ст. 164 СК України, а тому застосування до [PERSON] такого заходу, як позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] та доньки [PERSON] вважають за доцільне. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. А ст. 150 Сімейного Кодексу України прямо передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст.165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В силу ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Дану норму права в основу свого позову поклала і позивач [PERSON] У пунктах 15 та 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У п.18 вказаної постанови зазначено, що, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Ці обставини не враховані органом опіки та піклування під час надання висновку щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав, висновок ґрунтується тільки на доказах, які надані позивачем, є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дітей, тому суд вважає за можливе скористатися своїм правом, передбаченим частиною 6 статті 19 Сімейного кодексу України, не погодитись з таким висновком органу опіки та піклування, оскільки такий не є для суду обов'язковим, а підлягає оцінці поряд з іншими доказами. Відповідач на засіданні комісії з питань захисту прав дитини присутнім не був, його заяви про перенесення засідання на інші дати для можливості надання своїх доказів залишилися без реагування, даних про те, що такий висновок був направлений чи вручений відповідачу сторонами суду не надано, натомість надано відповідачем копії скарг на неправомірні, на його думку, діяння посадових осіб Надвірнянської РДА, в яких просив такий висновок скасувати (а.с.66-70) Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об'єднання сім'ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов'язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов'язки. Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Предметом доказування у даному спорі є факт втрати відповідачем інтересу до своїх дітей та як наслідок цього - нехтування наданими йому батьківськими правами та обов'язками. За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа). За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт). Судом за клопотанням сторін було допитано ряд свідків як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача. Так допитана зі сторони позивача свідок [PERSON] суду пояснила, що її дочка (позивачка по справі) проживала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, однак їх сімейне життя не склалося з самого початку, так як відповідач створив для цього всі умови - вчиняв сварки, наносив побої, залишив сім'ю. В подальшому вони примирилися, збудували житловий будинок, але поведінка [PERSON] не змінилася, він надалі вважав і вважає саме повновладним господарем, всіх гнітить, її до хати не пускає, діти його бояться, так як він в нетверезому стані веде себе неадекватно. Окрім того взимку відключив воду в будинку, перекрив газове опалення, в зв'язку з чим її дочка з сином змушені бути отоплювати дім дровами. Аналогічні за змістом даним свідченням надала пояснення в судовому засіданні свідок [PERSON] Допитані судом неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що їх батько, приїжджаючи останній рік додому часто в нетверезому стані поводить себе агресивно по відношенню як до їх мами, так і до них. Мало місце і нанесення матері побоїв, а вони в свою чергу телефонували дідові і бабі (батькам відповідача) щоб ті забрали його і заспокоїли. Відповідач останній рік не вітав їх з днем народження, не придбав, хоча обіцяв, путівки на відпочинок, пошкодив велосипед, телефон, забороняє їх друзям приходити до них в гості. Відповідача як батька вони бояться, тому що той постійно їм погрожує, два роки вони з ним не спілкуються і вважають, що він не може бути їх батьком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює у відділі соціальної роботи районного центру соціальної служби для сім'ї і молоді Надвірнянської РДА. В серпні 2016 року до них звернулася позивачка із заявою про обстеження умов проживання. Виїхавши на місце, вони виявили належні умови проживання для дітей, житловий будинок в хорошому стані, хоча водопостачання було перекрите. При спілкування з дітьми встановили, що діти переживають через те, що твориться в їх сім'ї, що батько не цікавиться їх життям. При зустрічі в подальшому із [PERSON] під час розмови з ним вона наголосила йому, щоб той змінив свою поведінку до сім'ї, зокрема до дітей. Поліція не повідомляла їх службу про наявність будь-яких проблем в цій сім'ї, яка в них на обліку не перебувала. Допитані як свідки зі сторони відповідача [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що вони є сусідами сторін, проживають поряд. Вони особисто не бачили, щоб [PERSON] вчиняв якість протиправні дії по відношенню до своїх дітей. За роки проживання з позивачем сім'єю він і школу ходив, возив дітей до школи, дбав по господарству. Діти ніколи не жалілися на свого батька. А останній рік діти різко змінилися в своїй поведінці, перестали з ними спілкуватися, стороняться їх та родини свого батька. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є хресним батьком [PERSON]. За батька дітей він поганого нічого не може сказати. Він, як хресний, постійно навідувався до сім'ї [PERSON], спілкувався з похресницею. Однак через остаточне розлучення батьків і погіршення між ними особистих стосунків, діти в сім'ї дуже змінилися. [PERSON] перестала з ним спілкуватися, стала уникати його, стала в більшості замкнута. Він вважає, що наявні проблеми сторони повинні вирішити самостійно, а не ставити питання про позбавлення когось з батьків батьківських прав. Свідок [PERSON] в с удовому засіданні ствердив, що він є хресним батьком [PERSON]. Всі роки між ними були хороші стосунки, однак в даний час мама дітей на грунті неприязних стосунків зі своїм колишнім чоловіком довела їх до того, що діти стали цуратися всіх, хто мала будь-яке відношення чи нормальне ставлення до їх батька. Йому не відомо, щоб батько дітей будь-коли ображав, навпаки - возив в школу, на море. Позивачем не надано суду достатньо доказів стосовно викладених у позовній заяві доводів щодо повної втрати відповідачем інтересу до своїх сина та доньки та як наслідок наявності підстав для позбавлення останнього батьківських прав. Долучені позивачем до матеріалів справи копії висновку Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 25.10.2016 року (а.с.96), копій постанов Надвірнянського районного суду від 15.09.2016 року (а.с.32), від 30.01.2017 року (а.с.99) про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення ним насильства в сім'ї - ст.173-2КУпАП - суд не може взяти як належний доказ протиправної поведінки відповідача по відношенню до неповнолітніх дітей, оскільки зі змісту наданих постанов вбачається, що мали місце неправомірні дії по відношенню до позивачки (ображав нецензурними словами). Існування вкрай неприязних стосунків між сторонами, які в основному, на переконання суду, мають майновий характер, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог позивачки і позбавлення відповідача батьківських прав. Разом з тим суд погоджується з наявністю винної поведінки відповідача, яка виразилася у відсутності з його сторони піклування про фізичний і духовний розвиток дітей, навчання, підготовку до самостійного життя, відсутності інтересу до внутрішнього світу дітей, тощо. Враховуючи ті обставини, що відповідач проживає фактично окремо від дітей, бажає приймати участь у їх вихованні та спілкуванні, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, суд дійшов висновку про те, що відповідачу слід надати можливість виправити свою винну поведінку шляхом встановлення контакту з дітьми і його слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов'язків. Таким чином, оцінюючи здобуті і надані суду докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає. На підставі наведеного, ст. ст. 164, 165, 166 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed