Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом в обґрунтування якого зазначила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 15.12.2015 року по 12.10.2018 року. Від шлюбу сторони маюсь спільну дитину, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ватутінського міського суду від 12.10.2018 року шлюб між сторонами розірвано, але при розірванні шлюбу питання місця проживання дитини з одним із батьків не вирішувалось. Відповідач виконує свої батьківські обов`язки лише в межах аліментних зобов`язань, вчасно сплачуючи призначену судом суму, і спілкується з дитиною вкрай рідко - за останній рік відвідував сина лише один раз. 27 травня 2019 року позивач придбала власне житло у [ADDRESS] , та вирішила зареєструвати своє місце проживання та дитини у належному позивачу на праві власності помешканні, що необхідно як для послідуючого влаштування сина у дошкільний навчальний заклад, так і оформлення свого права на субсидію на оплату комунальних послуг. Позивач зазначає, що на даний час не працює та перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Ватутінської міської ради у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Звернувшись до центру з надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ватутінської міської ради для реєстрації свого місця проживання та дитини у квартирі по [ADDRESS] , позивач отримала відмову в зв`язку з тим, що для зняття з місця реєстрації та реєстрації місця проживання дитини необхідна згодна батька, або рішення суду про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, що і змусило позивача звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] за місцем її постійного проживання за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилася, попередньо надавши суду заяву від 22.10.2019 року, в якій позовні вимоги підтримала просить суд позов задовольнити, провести розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, попередньо надавши суду заяву від 26.09.2019 року, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, просить суд їх задовольнити та розгляд справи провести без його участі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, попередньо надавши суду заяву від 27.08.2019 року, в якій позовні вимоги позивача підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити та розгляд справи провести без участі представника третьої особи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи вказані обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, та ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши докази по справі у їх сукупності, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 15.12.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований у відділі ДРАЦС Ватутінського міського управління юстиції в Черкаській області, актовий запис № 126. За час шлюбу у сторін народилась дитина: [PERSON] , [INFO] , що вбачається із свідоцтва про народження від 15.09.2017 року серія [NUMBER] , батьками в якому вказані сторони по справі. 12.10.2018 року згідно рішення Ватутінського міського суду Черкаської області шлюб між сторонами розірвано. Згідно довідки № 807 від 10.06.2019 року, виданої виконкомом Стецівської сільської ради, позивач [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . До складу сім`ї входять: син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . На теперішній час малолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Дане помешкання позивач [PERSON] придбала у власність на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.05.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Побіянською Н.Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 1443. Відповідно до свідоцтва про зміну прізвища серія [NUMBER] від 17.07.2019 року позивач [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », про що складено 17.07.2019 року актовий запис № 13. Відповідно до ч. 4 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Згідно ч.5 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з висновком виконавчого комітету Ватутінської міської ради, як органу опіки та піклування, від 18.07.2019 р. №187, виходячи з інтересів дитини, виконавчий комітет міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю - [PERSON] . Як вбачається зі змісту вказаного висновку, [PERSON] разом із сином [PERSON] , [INFO] , проживають за адресою: [ADDRESS] , де створені належні умови для проживання та розвитку дитини. На даний час [PERSON] не працює перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Батько дитини [PERSON] не заперечує проти визначення місця проживання сина [PERSON] разом із матір`ю. 18.07.2019 року питання визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] розглянуто на засіданні виконавчого комітету Ватутінської міської ради, вивчено наявні матеріали справи. В матеріалах справи відсутні докази неналежного виконання [PERSON] батьківських обов`язків чи аморальної поведінки, відомості щодо вад здоров`я, неможливості утримувати дитини чи приділяти достатню увагу її вихованню, навчанню та духовному розвитку. Суд ретельно дослідивши матеріали справи приймає до уваги вказаний висновок про доцільність визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як зазначено у ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ч.2 та ч.3 ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно із ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначаються нею самою. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України передбачає, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. За статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що також закріплено в ст.141 СК України, та Конвенції про права дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 1 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по - друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Доказів того, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю суперечить інтересам дитини, матеріали справи не містять. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам малолітньої дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи, висновок органу опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання дитини з матір`ю, а також створення матір`ю належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, визнання позову відповідачем, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення з позивача судових витрат по оплаті витрат на професійну правову допомогу та судового збору, суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у задоволення позову - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать зокрема і витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до ст. 133, 137, 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 1000,00 грн., які підтверджуються актом виконаних робіт від 18.06.2019 року, розрахунком оплати послуг адвоката від 18.06.2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позовної заяви судового збору, що становить 384,20 грн. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 384 гривні 20 копійок, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved