Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментах. До початку розгляду справи по суті позивач змінила позовні вимоги та просила суд стягнути з [PERSON] неустойку за прострочення сплати аліментів (а.с.12-15). В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що 10 жовтня 2003 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. У шлюбі народилася донька [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу, 20 серпня 2010 року, залишилася проживати разом з нею. 7 травня 2010 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] у розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною. повноліття. Відповідач ігнорує рішення суду у звязку з чим станом на 31 грудня 2014 року виникла заборгованість в сумі 33\~612 грн. 58 коп. У звязку з порушення строків сплати аліментів пеня згідно з розрахунком позивача складає 192\~346 грн. 55 коп. на підставі вищевикладеного, з урахуванням майнового стану відповідача, [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 96\~173 грн. 28 коп. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Позивач суду пояснила, що відповідачу було відомо про те, що є рішення суду про стягнення аліментів. Вона спочатку зверталася з виконавчим листом за місцем роботи відповідача у м. Дніпропетровську, але він там вже не працював. Ніяких відомостей про місце роботи він не надавав. Добровільно він не сплачував аліменти взагалі. Представник позивача суду пояснила, що заборгованість по сплаті аліментів виникла з вини відповідача, оскільки він був присутній в суді, коли приймалося рішення про стягнення аліментів, написав заяву про визнання позову. Окрім того відповідач має можливість сплачувати аліменти, оскільки інших осіб на утриманні не має, мав можливість заплатити кредит в сумі 10\~000 грн. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечував. Суду пояснив, що дійсно він написав заяву про визнання позову про стягнення аліментів та про розгляд справи без його участі. Рішення суду про стягнення аліментів він не отримував, за всі пять років йому ніхто не повідомляв, що з нього стягуються аліменти та що є заборгованість. Тривалий час він працював у м. Донецьк, а тому не мешкав за зареєстрованим місцем проживання. Він весь час працював, надавав допомогу на утримання дитини по можливості, купував подарунки. Вважає, що заборгованість по аліментам виникла не з його вини. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Відділ державної виконавчої служби Верхньодніпровського районного управління юстиції, в судовому засіданні пояснив, що дійсно наявна заборгованість по аліментам. Відповідач ніяких відомостей про своє фактичне місце проживання та місце роботи до ДВС не надавав. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. 23 квітня 2010 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області було прийнято рішення про стягнення з [PERSON], на користь [PERSON], аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 2 квітня 2010 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.41). 9 вересня 2010 року на підставі виконавчого листа № 2-613 від 7 травня 2010 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів державним виконавцем відділу ДВС Верхньодніпровського РУЮ було відкрито виконавче провадження (а.с.43). У звязку з несплатою аліментів [PERSON] станом на 1 січня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 33\~612 грн. 48 коп., що підтверджується розрахунком державного виконавця (а.с.4-5). Згідно з ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Відповідно до розрахунку, наданому позивачем, сума неустойки складає 192 346 грн. 55 коп. Згідно з розрахунком, проведеним судом сума неустойки складає 205189 грн. 74 коп. період нарахування аліментіврозмір заборгованості період прострочення (дні)пеня січень 2011510, 43 грн.14617451, 10 грн. лютий 2011510, 43 грн.14337038, 30 грн. березень 2011510, 43 грн.14027150, 20 грн. квітень 2011510, 43 грн.13726997, 20 грн. травень 2011510, 43 грн.13416839,10 грн. червень 2011510, 43 грн.13116686, 10 грн липень 2011510, 43 грн.12806528 грн. серпень 2011510, 43 грн.12496369, 90 грн. вересень 2011510, 43 грн.12196216, 90 грн. жовтень 2011510, 43 грн.11886058, 80 грн. листопад 2011510, 43 грн.11585905, 80 грн. грудень 2011510, 43 грн.11275747, 70 грн. січень 2012555, 74 грн. 10966137, 60 грн. лютий 2012555, 74 грн.10675975, 20 грн. березень 2012555, 74 грн.10365801, 60 грн. квітень 2012555, 74 грн.10065633, 60 грн. травень 2012555, 74 грн.9755460 грн. червень 2012602, 27 грн. 9455688, 90 грн. липень 2012602, 27 грн.9145502, 28 грн. серпень 2012602, 27 грн.8835315, 66 грн. вересень 2012626,11 грн. 8525333, 52 грн. жовтень 2012626,11 грн.8225145, 72 грн. листопад 2012626,11 грн.7914951, 66 грн. грудень 2012626,11 грн.7604757, 60 грн. січень 2013638, 37 грн.7294651, 02 грн. лютий 2013638, 37 грн.7014472, 38 грн. березень 2013638, 37 грн.6704274, 60 грн. квітень 2013638, 37 грн.6404083, 20 грн. травень 2013660, 89 грн.6094019, 40 грн. червень 2013660, 89 грн.5793821, 40 грн. липень 2013660, 89 грн.5483616, 80 грн. серпень 2013660, 89 грн.5173412, 20 грн. вересень 2013660, 89 грн.4873214, 20 грн. жовтень 2013660, 89 грн.4573016, 20 грн. листопад 2013660, 89 грн.4272818, 20 грн. грудень 2013660, 89 грн.3962613, 60 грн. січень 2014690, 26 грн.3652518, 50 грн. лютий 2014690, 26 грн.3372325, 30 грн. березень 2014690, 26 грн.3062111, 40 грн. квітень 2014690, 26 грн.2761904, 40 грн. травень 2014690, 26 грн.2451690, 50 грн. червень 2014690, 26 грн.2151483,50 грн. липень 2014690, 26 грн.1841269, 60 грн. серпень 2014690, 26 грн.1531055, 70 грн. вересень 2014690, 26 грн.123848, 70 грн. жовтень 2014690, 26 грн.92634, 80 грн. листопад 2014690, 26 грн.62427, 80 грн. грудень 2014690, 26 грн.31213, 90 грн. Всього 205189,74 грн. Враховуючи те, що [PERSON] 23 квітня 2010 року написав заяву про розгляд цивільної справи про стягнення з нього аліментів без його участі та про визнання позову про стягнення аліментів (а.с.40), суд приходить до висновку, що йому було відомо про стягнення аліментів саме за рішенням суду. Окрім того, зі змісту вказаної заяви вбачається, що відповідач надав відомості про місце роботи ПП «Аріс-Франзоль» у м. Дніпроптеровськ, проте згідно з довідкою ПП «Аріс-Франзоль» від 23 червня 2010 року [PERSON] був звільнений з підприємства ще 5 травня 2010 року (а.с.45). Про нове місце роботи відповідач ніяких відомостей не надавав, так само як і про зміну місця проживання. Доводи відповідача про те, що йому ніхто не повідомляв про необхідність сплати аліментів, не звільняє його від обовязку утримувати свою малолітню дитину. В судовому засіданні відповідач не надав доказів того, що він належним чином виконував обовязок по утриманню доньки, а саме надавав матеріальну допомогу на її утримання регулярно та хоча б у мінімальному розмірі, визначеному законом. Так свідок [PERSON] суду показала, що відповідач переводив гроші на доньку на її банківську картку, а вона особисто передавала гроші позивачу. Так в 2010 році він два рази перевів по 200 грн. та в 2011 році 1000 грн. також ще один раз передавав 250 грн. Свідок [PERSON] суду показала, що сторони не проживають разом з 2009 року. Відповідач не приймає участі в утриманні дитини взагалі, лише один раз передав через сусідку 250 грн. Отже показаннями свідків підтверджується, що за всі пять років після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, відповідач надавав допомогу на утримання дитини не більше чотирьох раз та на загальну суму не більше 2000 грн. що значно менше, ніж сума аліментів, яка мала сплачуватись за рішенням суду. Окрім того, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що він всі пять років працював, а тому думав, що з нього будуть стягуватись аліменти із заробітної плати з огляду на таке. Згідно з інформацією управління Пенсійного фонду України у Верхньодніпровському районі від 13 серпня 2015 року [PERSON] в 2010 році отримував заробітну плату лише за два місяці квітень та травень; у 2011-2012 роках взагалі відсутні відомості про отриману заробітну плату; у 2013 році лише за червень та липень та у 2014 році за жовтень та листопад (а.с.74). Суд, розяснював відповідачу обовязок надавати докази в обґрунтування своїх доводів та надавав можливість надати відповідні докази суду щодо місць щодо роботи у 2010-2015 роках, проте відповідач не надав суду жодних доказів про те, що він дійсно працював офіційно та можливо було стягувати аліменти із заробітної плати. У звязку з чим суд приходить до висновку, що працюючи неофіційно, відповідач усвідомлював що з нього не можуть стягуватись аліменти із заробітної плати, оскільки відсутні офіційні відомості про отримання ним таких доходів. Окрім того, відповідач, стверджуючи про те, що він думав, що з нього повинні стягуватись аліменти із заробітної плати, підтверджує те, що йому було відомо про рішення суду про стягнення з нього аліментів та він його не виконував в добровільному порядку. Доводи відповідача про те, що він купував дитині подарунки, суд вважає необґрунтованими, оскільки, на думку суду, дарування батьком подарунків своїй дитині, не є доказом належного виконання обовязку щодо утримання дитини, а є звичайним явищем серед загальноприйнятих сімейних відносин. В судовому засіданні державні виконавці Мелюс О.О. та Тринитка К.В., в провадженні яких знаходилось виконавче провадження про стягнення аліментів з [PERSON], які були допитані як свідки, суду підтвердили, що дійсно з відповідачем не спілкувалися, проте було вжито всі заходи, передбачені законом з метою зясування місця роботи та місця проживання відповідача. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заборгованість по аліментам виникла саме з вини відповідача, а тому вимоги позивача про стягнення пені за прострочення сплати аліментів є законними та обґрунтованими і саме з цих підстав суд відхиляє заперечення відповідача. В той же час, приймаючи до уваги те, що відповідач не мав регулярного заробітку, стан здоровя відповідача, суд вважає за можливе зменшити розмір нарахованої пені до 10000 грн., а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд, приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню, понесені нею судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь судових витрат на правову допомогу в сумі 900 грн. (а.с.6, 16), суд приходить до таких висновків. Згідно зі ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Із наданих позивачем квитанцій про оплату юридичних послуг (а.с.6, 16) не вбачається розрахунку витрат часу на надання правової допомоги з урахуванням Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», оскільки згідно зі ст. 1 цього Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. У звязку з чим суд вважає, що понесені позивачем витрати на правову допомогу не підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial