Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], в якому просила розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 14.04.2010 року у відділі РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 345; неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] залишити з матірю [PERSON]; при реєстрації розірвання шлюбу прізвище Позивача « Шалапська» не змінювати. В судовому засіданні Позивач позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, посилаючись на те, що подружнє життя в них з Відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя, а також зазначила, що протягом останніх двох років вони з Відповідачем не проживають разом, шлюбних відносин не підтримують та спільного господарства не ведуть. На примирення з Відповідачем Позивач категорично не згодна, в звязку з чим просить шлюб розірвати, не заперечувала щодо заочного розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений був належним чином. Письмового відношення Відповідача до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, виходячи зі змісту частини 1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, зважаючи на те, що Позивач не заперечувала проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши Позивача, дослідивши матеріали справи, Судом встановлено наступне. Згідно до свідоцтва про одруження серії 1-НМ № 079778 від 14.04.2010 року сторони зареєстрували шлюб 14 квітня 2010 року у у відділі РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 345 ( а.с.4) . Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], (Свідоцтво про народження серія 1-НМ №193785 виданого Виконавчим комітетом Угорницької сільської ради Івано-Франківської міської ради 22.02.2012р.) та [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження серія 1-НМ №193785 виданого Виконавчим комітетом Угорницької сільської ради Івано-Франківської міської ради 16.02.2014р.). Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом предявлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. В ході розгляду справи Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, примирення між подружжям та збереження сімї не можливе та це буде суперечити інтересам та волі обох сторін. При зазначених обставинах Суд дійшов висновку, що сімя розпалася остаточно і шлюб існує формально. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей». В судовому засіданні позивач проти надання часу для примирення заперечили, посилаючись на його недоцільність та неможливість примирення через фактичне небажання продовжувати сімейні відносини. Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сімю не бажають, Суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, Суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. В позовній заяві Позивач просила про залишення неповнолітніх дітей на проживати після розірвання шлюбу з нею, від Відповідача письмови заперечень не поступило , а тому неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], слід залишити на проживання з матірю [PERSON]. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В судовому засіданні Позивач висловила бажання у разі розірвання шлюбу залишити прізвище «Шалапська». Враховуючи зазначене, Суд дійшов висновку, що при реєстрації розірвання шлюбу Позивачу слід залишити прізвище «Шалапська». На підставі вищенаведеного, відповідно до ч.3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved