Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , просить стягнути із відповідача на її користь 81804 грн. 43 коп. заборгованості за договором позики. Позов мотивовано тим, що на початку лютого 2013 року відповідач отримав грошові кошти (в борг) від [PERSON] в розмірі 3000 Євро (за курсом НБУ станом на 01.02.2013 року - 32 490 грн.) в присутності внука [PERSON] та свідка [PERSON] на розвиток бізнесу і зобов`язувався, згідно із домовленістю, повернути основну суму заборгованості до кінця 2018 року, а весь вказаний період сплачувати інфляційні збитки та 3 відсотки річних за користування позикою по мірі можливості. Виконуючи взяті на себе зобов`язання у 2013 році [PERSON] з березня виплачував щомісячно 60 Євро як інфляційні збитки та 3 відсотки річних за користування позикою упродовж 7 місяців. Таким чином, у вересні [PERSON] повернув 420 Євро (за курсом НБУ станом на 01.02.203 року - дату передачі основної суми заборгованості 4548,6 грн.). Після вересня 2014 року [PERSON] повідомив позивачку, що до кінця 2018 року поверне основну суму заборгованості та за весь вказаний період, суму інфляційних збитків та 3 відсотки річних за користування позикою. Однак, до цього часу свого зобов`язання не виконав, гроші до 31.12.2018 не повернув. Для досудового врегулювання спору, упродовж 2018-2020 років позивач неодноразово звертався до [PERSON] через свого внука [PERSON] , однак Відповідач відмовився виконувати взяті на себе зобов`язання мотивуючи це тим, що бізнес він зупинив, та не має бажання сплачувати суми заборгованості. Тому, просить в судовому порядку стягнути з відповідача 81 804 грн. 43 коп. (32 490 грн., - основна сума боргу, 47 120 грн. 25 коп. - інфляційних збитків, 6 742 грн. 78 коп. - 3% відсотків річних за користуванням коштами - 4548 грн. 60 коп. повернені грошові кошти відповідачем). Сума в розмірі 81 804 грн. відповідно до курсу НБУ станом на 01.02.2013 року - дату передачі основної суми заборгованості, складає 7 500 Євро. Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Звертає увагу суду на те, що жодних грошових коштів у позивачки [PERSON] ніколи не позичав. Так, дійсно в 2013 році позичив 3000 Євро у [PERSON] , які повернув йому до липня 2015 року з відсотками. Зауважує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Факт укладення договору позики не може доводитись показаннями свідків, оскільки обставити, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Тому, неподання позивачкою суду доказів укладення договору позики у письмовій формі не дає можливості суду дослідити і підтвердити істотні умови договору позики, якими є, сума позики та строк та інших істотних його умов: відсотків за користування позикою та строку повернення коштів. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 травня 2020 року відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених в ньому. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Розглянувши справу, судом встановлено такі обставини. Відповідно до протоколу допиту потерпілого [PERSON] від 30 березня 2020 року в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42020210000000009 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 189 КК України, [PERSON] під час допиту слідчим показав, що в 2013 році зі своєю дружиною позичив в [PERSON] 3000 Євро. Згідно домовленості із ним, виплачував йому орієнтовно два роки відсотки за користування коштами в розмірі 60 Євро щомісяця та повертав рівними частинами борг в розмірі 500 Євро кожних пів року. Жодних боргових розписок не укладав. Пізніше, в 2019 році [PERSON] та його знайомий, почали вимагати в нього борг в розмірі 7500 Євро, а саме, суму боргу та сплачені відсотки. Допитаний в судовому засіданні [PERSON] показав, що в 2013 році [PERSON] позичив в його бабусі гроші в сумі 3000 Євро. Зазначив, що він із [PERSON] був у дружніх довірливих стосунках, мали спільний бізнес. Тому спочатку [PERSON] прийшов до нього, він попросив бабусю позичити кошти. Бабуся - [PERSON] передала кошти [PERSON] за місцем підприємницької діяльності [PERSON] виробництва по [ADDRESS] в його присутності та присутності [PERSON] , розписок не писали, оскільки перебували в довірливих відносинах. [PERSON] декілька місяців - з лютого по вересень 2013 року через нього повертав бабусі проценти по 60 Євро, потім перестав давати. Розписки про отримання коштів він не писав. Пізніше домовилися, що поверне всю суму не пізніше 2018 року. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він був свідком того, що бабусею [PERSON] . [PERSON] було передано 3000 Євро, а [PERSON] мав виплачувати бабусі [PERSON] проценти. Йому відомо, що [PERSON] повернув частину грошей, а решту відмовився повертати. Гроші передавалися по [ADDRESS] в його присутності. Під час передачі коштів в лютому 2013 року крім свідка, була бабуся [PERSON] , сам [PERSON] , і [PERSON] . Розписок при цьому не писали. Домовилися про відсотки 3% та інфляційні втрати. Розглянувши справу, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, зважаючи на таке. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1051 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Із змісту статті 12, 13 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Із змісту статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З заяви по суті - відзиву [PERSON] , а також його протоколу допиту його як свідка від 30 березня 2020 року в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42020210000000009 вбачається, що він отримав в борг від [PERSON] 3000 Євро в лютому 2013 року. Вказану обставину підтвердив також свідок [PERSON] та свідок [PERSON] . Однак, вони зазначили, що гроші, які позичив відповідачу належать його [PERSON] , яка й передавала кошти на прохання [PERSON] . Отже, між сторонами виникли цивільні правовідносини позики грошових коштів. Оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що надані позивачем докази не є достатніми для висновку про доведеність домовленості сторін щодо істотних умов договору щодо відсотків за користування коштами, а також повного виконання своїх зобов`язань за договором коштів, як про це стверджує [PERSON] , чи неповернення в повному розмірі обумовлених договором сум, як про це стверджує позивач. Зважаючи на те, що сторонами не укладено письмово договору позики, у спірних відносинах, доказування не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, а також те, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, тому надані позивачем докази розміру заборгованості є недостатніми, а отже в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст.ст. 16,23,625 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed