Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів. В обгрунтування позову зазначає, що з 21.09.2011 р. вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] та від спільного подружнього життя у них народився син [PERSON] , [INFO] . Відповідач матеріальної допомоги в добровільному порядку на утримання дитини не надавав, а тому вона в 2018 р. звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів. Вказує, що рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 13.09.2017 р. з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання їх спільної дитини в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.11.2017 р. до досягнення дитиною повноліття. Зазначає, що після набрання рішенням суду законної сили вона подала виконавчий лист в Широківський районний відділ ДВС, де було відкрито виконавче провадження, однак відповідач не сплачував аліменти, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 60 877,76 грн. станом на 01.02.2021 р. Посилаючись на ст.196 СК України просить стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожний день прострочення за період з 21.11.2017р. по 01.02.2021р. у розмірі 15 252, 59 грн. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, в поданому до суду клопотанні позивачка просила розгляд справи здійснювати у її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, правом подати до суду відзив на позовну заяву не скористався. Ухвалою суду від 14.04.2021 р. прийнято позовну заяву до розгляду та постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Інших процесуальних дій не вчинялося. У зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи, в силу положень ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, та фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За клопотанням представника позивача з урахуванням положень ст.ст.280-282 ЦПК України, з метою уникнення безпідставного затягування розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.1, 2 ст.27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків, як це передбачена у ч.4 ст.155 СК України. За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісячно. Несвоєчасна сплата аліментів передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 21.09.2011 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який було розірвано згідно рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 27.02.2019 р. Під час спільного подружнього життя у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 13.09.2018р. задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, та стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 21.11.2017р. і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. На виконання вищевказаного рішення Широківським районним судом Дніпропетровської області 17.09.2018 р. видано виконавчий лист №197/1044/17. 22.11.2018 р. головним державним виконавцем Широківського РВ ДВС Головного ТУЮ у Дніпропетровській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 197/1044/17. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 12.02.2021 р. [PERSON] за вищевказаним виконавчим провадженням має заборгованість станом на 01.02.2021р. у розмірі 60 877, 76 грн. З вищевказаного розрахунку заборгованості вбачається, що аліменти відповідачем не сплачувались в повному обсязі, що відповідно до ст.196 СК України дає підстави для нарахування неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Суд приймає вищезазначений розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, складений державним виконавцем, як належний доказ по справі, оскільки він не викликає сумніву у суду та не спростований відповідачем по справі. Відповідно до ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Відповідно до п.22 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів. Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 14.12.2020р. (справа № 661/905/19) стягнення пені, передбаченої абз.1 ч.1 ст.196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Відповідач не повідомив суду про наявність обставин, які б виключали його вину у несплаті аліментів. Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч.1 ст.196 СК України, що суд об`єктивно на підставі належної оцінки доказів і доводів позивачки враховує при встановленні доведеності вини відповідача. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] допустив значну заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини, а відтак у позивачки [PERSON] , як одержувача аліментів, виникло право на стягнення з нього пені, як відповідальності за прострочення сплати аліментів. При цьому суд враховує презумпцію вини особи, яка прострочила виконання зобов`язання. У зв`язку з цим на неї покладається тягар доведення протилежного, однак відповідач не спростував належним чином обставин позову, передбачених статтею 196 СК України, які є підставою для покладення відповідальності зі сплати відповідної неустойки. При визначенні розміру пені за несвоєчасне виконання відповідачем своїх аліментних зобов`язань суд зазначає наступне. Згідно виконаного позивачкою розрахунку розмір неустойки (пені) за несвоєчасну сплату відповідачем аліментів за період з 21.11.2017 р. по 01.02.2021 р. становить 15 252,59 грн. Відповідач не надав суду доказів, які б спростовували розмір заборгованості зі сплати аліментів, а також не спростував визначений позивачкою у зв`язку з такою заборгованістю розмір пені, а відтак наданий позивачкою розрахунок розміру неустойки (пені), за відсутності заперечень щодо такого розрахунку від відповідача, приймається судом як достовірний. При вирішенні даного спору судом взято до уваги, що відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, та при цьому суд враховує, що розмір заборгованості зі сплати аліментів відповідачем не спростований, та згідно ч.1 ст.196 СК України за наявності такої заборгованості позивачка, як одержувач аліментів, має право на стягнення неустойки, а відтак суд приходить до висновку, що позивачка вправі вимагати захисту своїх прав у судовому порядку шляхом стягнення з відповідача неустойки (пені) у визначеному законом розмірі за порушення останнім виконання своїх аліментних зобов`язань. Суд погоджується з наданим позивачкою розрахунком відповідно до якого розмір неустойки (пені) за період з 21.11.2017р. по 01.02.2021р. року становить 15252,59 грн. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100% заборгованості. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Факт невиконання платником аліментів [PERSON] рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини підтверджується письмовим розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем. Одночасно, з наданого розрахунку заборгованості вбачається, що аліменти відповідачем на утримання дитини не сплачувались в повному обсязі, що не спростовано відповідач. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем обов`язку щодо утримання неповнолітньої дитини, покладеного на нього судовим рішенням. Поважних причин несплати ним аліментів відповідач не навів та будь-яких доказів належної їх сплати не надав. Як наслідок, в такому випадку настає відповідальність відповідача, передбачена ст.196 СК України. Одночасно суд враховує, що згідно ч.1 ст.196 СК України сума пені не може бути більшою ніж 100 % заборгованості по аліментам на дитину. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачкою доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Водночас, за правилами ч.6 ст.141 ЦПК України з [PERSON] на користь держави слід стягнути 908 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved