Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову, з урахуванням уточнених позовних вимог, посилається на те, що 10 жовтня 2003 року між нею та [PERSON]. Під час шлюбу, 9 серпня 2005 року, вони придбали житловий будинок за адресою: вул..Миру, 66, м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Для придбання будинку вони отримали кредит в ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №DZV0GK00770009 у розмірі 19\~293 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,13% на місяць на суму залишку заборгованості та комісії у розмірі 0,18% кожного місяця. До розірвання шлюбу вони сплачували кредит разом. 20 серпня 2010 року шлюб між ними був розірваний та відповідач припинив сплачувати кредит. У звязку з чим з батька позивача, [PERSON], як поручителя, почали відраховувати з заробітної плати кошти на погашення кредиту. В 2013 році батько звільнився з роботи та з 2010 року він сплатив близько 10000 грн. на погашення кредиту. В грудні 2014 року позивач дізналася, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на будинок. Тому позивач вирішила звернутися до суду з позовом про поділ майна, оскільки відповідач повідомив, що після виплати кредиту, будинок залишиться йому. На підставі вищевикладеного, позивач просила суд визнати об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], придбаний в період шлюбу, реконструйований, не прийнятого в експлуатацію незавершене будівництво -житловий будинок А-1 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами : а-1 прибудова ґанок, Б-1 сарай, Б -1 літня кухня, В-1 гараж, Г-1 сарай, Д-1 погріб, Т-1 вбиральня, №1 огорожа, № 2 колодязь, №3 ворота з хвірткою, № 4 огорожа, І - тротуар, який знаходиться за адресою : Дніпропетровська область, Верхньодніпровський район, місто Верхівцево, вулиця Миру, 66. із визначенням 1/2 частки за кожним; визнати об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], земельну ділянку площею 0,10 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та земельну ділянку площею 0,055га з цільовим призначенням для ведення особистого сільського господарства, загальною площею 0,155га. за адресою : Дніпропетровська область, Верхньодніпровський район, місто Верхівцево, вулиця Миру, 66; розділити майно подружжя наступним чином : визнати за нею право власності на 1/2 частину конструктивних елементів та будівельних матеріалів з яких складається незавершене будівництво - житловий будинок А-1 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами : а-1 прибудова ґанок, Б-1 сарай, Б!-1 літня кухня, В-1 гараж, Г-1 сарай, Д-1 погріб, Т-1 вбиральня, №1 огорожа, № 2 колодязь, №3 ворота з хвірткою, № 4 огорожа, І - тротуар який знаходиться за адресою : Дніпропетровська область, Верхньодніпровський район, місто Верхівцево, вулиця Миру, 66. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину конструктивних елементів та будівельних матеріалів з яких складається незавершене будівництво - житловий будинок А-1 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами : а-1 прибудова ґанок, Б-1 сарай, Б-І літня кухня, В-1 гараж, Г-1 сарай, Д-1 погріб, Т-1 вбиральня, №1 огорожа, № 2 колодязь, №3 ворота з хвірткою, № 4 огорожа, І - тротуар який знаходиться за адресою : Дніпропетровська область, Верхньодніпровський район, місто Верхівцево, вулиця Миру, 66; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,10 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,055га з цільовим призначенням для ведення особистого сільського господарства, загальною площею 0,155га за адресою : Дніпропетровська область, Верхньодніпровський район, місто Верхівцево, вулиця Миру, 66; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,10 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,055га з цільовим призначенням для ведення особистого сільського господарства, загальною площею 0,155га за адресою : Дніпропетровська область, Верхньодніпровський район, місто Верхівцево, вулиця Миру, 66. (т. 2 а.с. 6-10). До початку розгляду справи по суті відповідачем подано зустрічний позов до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстрації. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що він перебував у шлюбі з [PERSON] За час шлюбу вони придбали будинок за адресою: вул..Миру, 66, м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області та для його придбання отримали кредит. Після розірвання шлюбу відповідач погашав кредит сам. В будинку є зареєстрованими він, його колишня дружина та їхня спільна донька. Фактично з жовтня 2009 року позивач не проживає в цьому будинку. Тому, на думку відповідача, [PERSON] є такою, що втратила право користування цим житлом. Її реєстрація в будинку порушує його права, як власника майна, оскільки він не може повністю ним розпоряджатися. На підставі вищевикладеного, [PERSON] просив суд усунути перешкоди в користуванні житловим будинком по вул..Миру, 66, м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області шляхом зняття з реєстрації [PERSON] разом з неповнолітньою донькою, [PERSON], [INFO], та зобовязати Верхньодніпровський РВ ГУ ДМВ України в Дніпропетровській області зняти їх з реєстрації (т.1, а.с.73-75). В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили суд задовольнити заявлені вимоги з підстав зазначених у позові. Позивач суду пояснила, що до розірвання шлюбу з відповідачем вони сплачували кредит разом, потім вона не сплачувала кредит, оскільки з її батька стягувались кошти в рахунок погашення заборгованості. Вона не проживала в будинку з 2010 року, оскільки там не було умов для проживання, не було водопроводу, опалення. Просить суд поділити будинок в натурі. Проти задоволення зустрічної позовної заяви позивач та її представник заперечували, оскільки позивач є співвласником будинку, а тому вимоги відповідача є необґрунтованими. Суду також пояснили, що питання про розподіл будинку не могло вирішуватися раніше, оскільки будинок був в іпотеці у банку. Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог позивача заперечували, оскільки майже весь кредит відповідач сплатив самостійно, провів в будинку ремонтні роботи, а тому частка позивача в будинку є незначною, а саме 1/14, виходячи з вартості будинку на час розгляду справи. Вимоги позивача про поділ будинку в натурі по ? частині є неможливим, оскільки право власності на переобладнаний будинок не зареєстровано. Окрім того, представник відповідача просив суд застосувати позовну давність, оскільки шлюб між сторонами було розірвано ще в 2010 році і спору про поділ майна між ними не виникало, оскільки позивач забрала всі речі та виїхала з будинку, тобто відбувся розподіл майна. З того часу вимог позивач не заявляла, а тому минув трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Разом з тим, оскільки позивач тривалий час не проживає в спірному будинку, вона фактично втратила право користування ним, що є підставою для зняття її з реєстрації, тому відповідач та його представник просили суд задовольнити зустрічний позов. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, кожний окремо подав заяву про розгляд справи без їх участі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 10 жовтня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження (т.1 а.с.8). Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2010 року шлюб було розірвано (т. 1 а.с.11). Цим рішенням також встановлено, що відносини між подружжям припинено ще в жовтні 2009 року, тому згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Під час шлюбу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 9 серпня 2005 року придбав житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 1520 кв.м. по вул..Миру, 66, м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (т. 1 а.с.14). З метою придбання будинку, [PERSON] уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір №DZV0GK00770009 від 9 серпня 2005 року, згідно з яким банк надав йому кредитні кошти на строк до 8 серпня 2015 року у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 19293 грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,13 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії в розмірі 0,18% від суми виданого кредиту кожного місяця в період сплати (т. 1 а.с.12-13). В забезпечення кредитного зобовязання також 9 серпня 2005 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку було передано житловий будинок та земельну ділянку по вул..Миру, 66, м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (т.1 а.с.17-19). Також між Банком та [PERSON] (батьком позивача) було укладено договір поруки, згідно з яким [PERSON] взяв на себе зобовязання відповідати перед Банком за виконання [PERSON] кредитного зобовязання (т. 1 а.с.20). Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). У звязку з чим суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарчими спорудами та земельною ділянкою за адресою: вул..Миру, 66, м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], оскільки вони придбано за час їхнього шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 71 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Судом встановлено, що кредитний договір, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено як одним із подружжя в інтересах сімї, що також підтверджується згодою [PERSON] в договорі. Отже, кредитне зобовязання за цим договором створює обовязки боржника не лише для [PERSON], як для [PERSON], як другого з подружжя. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобовязання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16. Згідно з випискою по погашенню кредиту за період з 9 серпня 2005 року до 5 березня 2015 року всього було сплачено кредит на загальну суму 53286 грн. 88 коп. (т.1 а.с.115). З них, 9\~623 грн. 94 коп. було сплачено під час шлюбу; 8\~284 грн. 93 коп. сплачено [PERSON] як поручителем; решту суми було сплачено [PERSON] самостійно. Згідно з довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» від 5 березня 2016 року станом на 5 березня 2013 року кредитна заборгованість відсутня, кредит погашено (т.1 а.с.60). Під час встановлення вказаних обставин, суд приймає до уваги, що позивач підтвердила в судовому засіданні, що після розірвання шлюбу вона кредит не погашала, доказів на спростування цих обставин вона не надала. Те, що сума 8\~284 грн. 93 коп. була сплачена [PERSON] підтвердив він також під час допиту його як свідка в судовому засіданні, а також це підтверджується випискою по його рахунку, та суми, зазначені у ній повністю збігаються із сумами, зазначеними у виписці по кредиту (а.с.99-114). Враховуючи те, що вказана сума була сплачена [PERSON] як поручителем перед банком в забезпечення виконання кредитного зобовязання подружжя [PERSON] (як чоловіка так і дружини), суд приходить до висновку, що ці кошти сплачено як подружжям спільно. Отже, всього позивачем та відповідачем разом (спільно), в тому числі з урахуванням коштів, сплачених [PERSON] як поручителем, було сплачено 17\~908 грн. 87 коп. (9\~623 грн. 94 коп.+ 8\~284 грн. 93 коп.), що становить 1/3 частину від загальної суми виплаченої заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи те, що обовязок по погашенню кредиту виник не лише у [PERSON], а і у [PERSON], приймаючи до уваги фактично сплачені нею суми, що становить половину від коштів, сплачених ними спільно, суд приходить до висновку, що частка у спільному майні подружжя, а саме будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки, становить 1/6 частку. У звязку з чим вимоги [PERSON] про поділ майна в натурі по ? частині не підлягає задоволенню. Проте, на думку суду, є можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково, визнавши за нею право власності на 1/6 частку спірного майна. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про поділ спільного сумісного рухомого майна подружжя шляхом визнання ідеальних часток в цьому майні та із залишенням його у спільній частковій власності. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про застосування позовної давності як підставу для відмови у позові з огляду на таке. Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи те, що до 5 березня 2016 року спірне майно перебувало в іпотеці ПАТ КБ «Приватбанк», суд приходить до висновку, що цього часу воно не могло бути предметом поділу між подружжям, а тому про порушення свого права позивач дізналася лише після звернення банку до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в 2014 році. Тому, на думку суду підстав для застосування позовної давності в цьому випадку не має. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстрації, суд приходить до таких висновків. Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності (володіння, користування, розпорядження) може бути припинено лише у випадках, встановлених законом. В судовому засіданні встановлено, що з 2009 року [PERSON] фактично не проживає в будинку по вул..Миру, 66 у м.Верхівцеве, що підтвердила в судовому засіданні позивач, а також підтверджується актом депутата Верхівцевської міської ради від 11 лютого 2015 року (т.1, а.с.83). Проте, враховуючи те, що судом встановлено належність [PERSON] 1/6 частини у спільному майні, відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування цим майно та зняття її з реєстрації з тих підстав, що зазначає відповідач, а саме, що вона тривалий час не проживає в будинку, оскільки припинення права користування власником (співвласником) майном з підстав, на які посилається позивач, не передбачено чинним законодавством. Будь-яких доказів того, що позивач чинить відповідачу перешкоди у користуванні цим майном суду надано не було. У звязку з чим суд вважає вимоги [PERSON] за зустрічною позовною заявою необґрунтованими, а тому зустрічний позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд приходить до таких висновків. Встановлено, що позивачем було понесено судові витрати в сумі 6385 грн. 44 коп.: 487 грн. 20 коп. судові витрати (т. 1, а.с. 1,2,34) та витрати на проведення експертизи в сумі 5898 грн. 24 коп. (т.1, а.с.235). Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], понесені нею судові витрати підлягають відшкодуванню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, понесені відповідачем відшкодуванню не підлягають, оскільки в задоволенні зустрічного позову відмовлено. Також суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи на підставі ухвали суду від 26 березня 2015 року було вжито заходи забезпечення позову, а саме [PERSON] заборонено відчужувати житловий будинок та земельну ділянку за адресою: вул..Миру, 66, м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (номер запису про обтяження 9242937 від 31 березня 2015 року та 9243545 від 31 березня 2015 року)(т.1, а.с.61-62, 66-67). Вжиті заходи забезпечення позову, на думку суду, після набрання рішенням суду законної сили, підлягають скасуванню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial