Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON], третьої особи - органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що у шлюбі із відповідачем ними була усиновлена дитина - донька [PERSON], [INFO] Відповідач [PERSON] одразу після усиновлення доньки [PERSON] покинув їх сім'ю і з тих пір взагалі не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться її життям, не відвідує доньку. Матеріальної допомоги на утримання дитини також не надає. Вихованням дитини займається позивач самостійно. Відповідач не виконує свої батьківські обов'язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства, самоусунувся від будь-якого спілкування з дитиною та від її виховання і утримання. Дочка [PERSON] не знає [PERSON] як свого батька, не має до нього жодних родинних почуттів. На підставі цього позивач була вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. В підготовче судове позивач [PERSON] не з'явилася, про дату, час та місце проведення якого була сповіщена своєчасно, належним чином, однак від представника позивача адвоката [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просить повністю задовольнити (а.с.23). В підготовче судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був сповіщений своєчасно, належним чином, однак надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує щодо їх задоволення, в тому числі у підготовчому судовому засіданні (а.с.16). Крім того, в додатку до вказаної заяви [PERSON] надав нотаріально посвідчену заяву про згоду на позбавлення його батьківських прав відносно його малолітньої дочки - [PERSON], [INFO] (а.с.19). В підготовче судове засідання представник третьої особи, органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідань був сповіщений своєчасно, належним чином, однак голова районної адміністрації Кондратюк С.А. надав заяву, в якій просив розглянути справу за їх відсутності та прийняти рішення з урахуванням прав та інтересів дитини (а.с.20). У зв'язку з неявкою в судове засідання учасників справи, судом, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] на стадії підготовчого провадження звернувся до суду із заявою про визнання позовних вимог, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв'язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (виданого повторно), сторони є батьками [PERSON], [INFO] (а.с.7). Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 27.09.2017р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.8). З позову вбачається, що після розірвання шлюбу відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться її життям, не відвідує доньку, матеріальної допомоги на утримання дитини також не надає. З висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.11.2018р. вбачається, що орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO] (а.с.21, 22). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. В силу п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ч.3 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, наданих у пунктах 15, 16 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановивши з наданих позивачем та досліджених і оцінених в порядку ст. 89 ЦПК України доказів фактичні обставини та беручи до уваги наведені норми права, враховуючи принцип змагальності сторін, те, що будь-які докази відповідачем не надані, позов визнаний ним в повному обсязі, суд, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення, оскільки відповідач ухиляється від батьківського обов'язку з виховання дитини, не проявляє до неї належної турботи, не займається її вихованням, а подальше зволікання з таким крайнім заходом, як позбавлення батьківських прав відповідача щодо доньки призведе до того, що дитина буде позбавлена права на вільний і всебічний розвиток її особистості, передбачений статтею 23 Конституції України. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З квитанції №24 від 30.08.2018 року (а.с.1) вбачається, що позивач сплатила судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті повністю визнав позовні вимоги позивача, суд вважає за необхідне повернути позивачу 50% судового збору, сплаченого ним при поданні позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved