Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Посилається на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 30.04.2011 року по 08.04.2014 року. Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08.04.2014 року. Від даного шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], місце проживання якого визначено з нею. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Позивач зазначає, що з часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Обіцяв самостійно сплачувати аліменти, однак вказаного не здійснює. Крім того, позивач стверджує, що відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього. При цьому зазначає, що син часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких за рекомендаціями лікарів необхідне періодичне перебування на морі. Звернення з позовом також мотивує тим, що виїзд дитини за кордон, де у позивача багато родичів, сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Вказує на те, що відповідач з вересня 2014 року безперервно знаходиться на території Російської Федерації, а письмова заява-згода на вивезення дитини за кордон, надана відповідачем нотаріально посвідченому виді, закінчила свою дію у квітні 2014 року. Отже, отримання згоди від відповідача на даний момент є технічно неможливим. Стверджує, що позивачкою отримано нещодавно шенгенську візу, проїзний документ для неповнолітнього сина нею виготовлено, однак, дитині е надали візу, оскільки немає дозволу батька на вивезення дитини за кордон. Позивач вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам сина і не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Зважаючи на необхідність періодичних виїздів дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, безпідставне небажання батька дитини надати згоду на виїзд дитини за кордон, просить надати їй, дозвіл на виїзд сина за кордон без дозволу (письмової згоди) батька дитини до повноліття дитини та дозволити їй або її офіційному представникові без згоди батька оформляти проїзні документи дитини та відповідні дозволи (візи) в консульських (дипломатичних) установах без згоди батька. Також просить допустити негайне виконання рішення суду та стягнути з відповідача понесені судові витрати. До початку розгляду справи по суті позивач подала заяву про уточнення позовних вимог від 02.07.2015 рок, якою просить суд надати [PERSON] дозвіл на виїзд за кордон та виготовлення відповідних дозволів (віз) в консульських (дипломатичних) установах на малолітнього [PERSON], [INFO], без дозволу (письмової згоди) батька дитини, [PERSON], до повноліття дитини (16-річного віку), - за межі України до Російської Федерації, Турції, Болгарії, держав Європейського Союзу та держав Шенгенського простору. У судове засідання зявилася позивач та її уповноважений представник, які підтримали уточнені позовні вимоги та просили їх задоволити з підстав, наведених в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча повідомлений про час і місце розгляду справи через оголошення у пресі (газета «Новини Закарпаття» №73(4390) с. 7). Представник органу опіки та піклування в судовому засідання проти задоволення позову не заперечував. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] Під час шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ФМ №196118. Крім того, судом встановлено факт проживання сина з матірю, що підтверджується оригіналом довідки КП «ЖРЕР -1» від 01.07.2015 року №1419. Також у судовому засіданні досліджено копію заяви відповідача, посвідченої нотаріально 13.03.2014 року, якою батько - відповідач у даній справі надавав згоду на тимчасові, багаторазові поїздки свого сина [PERSON], [INFO] до Угорщини та інших країн Євросоюзу (Шенгенської угоди) з 13.04.2014 року по 13.04.2015 року. Згідно з ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п.3 ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Згідно зі ст. 3 вищезазначеного Закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється при пред'явленні одного з документів, вказаних в ст. 2 цього Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.3 та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Зі змісту наведених нормативних актів вбачається, що у разі відсутності нотаріально посвідченої згоди одного з батьків на виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, дозвіл на виїзд з України неповнолітнього без згоди та супроводу другого з батьків може бути наданий рішенням суду з обов'язковим зазначенням держави прямування. За змістом ст.ст. 141, 150, 151, 154, ч. 2 ст. 157, ч. 1 ст. 160 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини виховання та розвитку дитини, права батьків по захисту дитини, право батьків на визначення місця проживання дитини, на особисте спілкування з дитиною. Згоди на виїзд за кордон неповнолітнього сина відповідач немотивовано не надає. Беручи до уваги, що батько дитини поважних причин для відмови в наданні згоди на виїзд дитини за кордон не навів, виходячи з вищих інтересів дитини та те, що бажання позивачки отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон повністю узгоджується з її правами та обовязками покладеними на неї Сімейним кодексом України, суд вважає, що позов слід задоволити у повному обсязі, надавши позивачу дозвіл на виїзд дитини за кордон без дозволу (згоди) батька та на виготовлення відповідних дозволів (віз) в консульських (дипломатичних) установах на сина. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений нею судовий збір в сумі 243.6 грн. Відповідно до частини 3 статті 209 та частини 1 статті 218 ЦПК України 14 липня 2015 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 15 липня 2015 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved