Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду із позовною заявою, яка в подальшому уточнювалася, про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням [ADDRESS]. Позивачка зазначає, що вона є власницею зазначеної квартири в якій зареєстрований її колишній зять - [PERSON] Відповідач більше шести місяців не проживає за вказаною адресою, добровільно виписуватися не бажає через що вона змушена звернутися до суду. У судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася. Надала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечувала. Представник позивачки - адвокат Мізюк С.В. у судове засідання не з'явився. Надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання, шляхом розміщення оголошення в друкованих засобах інформації, у судове засідання не з'явився. Заяв про розгляд справи у його відсутності не надавав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши надані докази і матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], реєстраційний номер в реєстрі прав № 34262183 (а.с.12-14). Згідно даних домової книги по [ADDRESS], у вказаному домоволодінні окрім позивачки [PERSON] зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.5-6). Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 Цивільного кодексу України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення статті 405 ЦК України та статті 71 ЖК України однаково регулюють правовідносини щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме не проживання без поважної причини в приміщенні понад встановлений законом строк. За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). У підтвердження відсутності відповідача в спірному будинку позивачка [PERSON] надала суду довідку від 15.09.2016 року (а.с.23) підписану керівником комітету мікрорайону «ЖЕУ № 3» Рудик Л.Л. про те, що прописаний у домоволодінні [ADDRESS] [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає з 22.05.2014 року і по теперішній час. Його особистих речей в будинку немає. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідача в спірному будинку, а також, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач [PERSON] не надав доказів поважності причин його відсутності у квартирі понад одного року. У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач за власною ініціативою і у добровільному порядку залишив будинок. Протягом тривалого часу - більше одного року за даною адресою не проживає. У справі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки позивача відносно відповідача, створення з боку [PERSON] перешкод для його проживання в даному жилому приміщенні. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] відсутній в спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратив право користування ним. З огляду на викладене, вимоги позивачки підлягають задоволенню. Статтею 7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Зі змісту нормативно-правового акта убачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання. Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем на підтвердження понесених судових витрат надано квитанцію про оплату судового збору у розмірі 551,20 грн., які підлягаюті стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved