Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області. В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] У вищезазначеній квартирі разом з нею зареєстровані відповідачі, які є родичами позивача. Відповідачі в зазначеній квартирі не проживають з 2014 року. Наявність реєстрації відповідачів у квартирі порушує права та інтереси позивача, як власника квартири, оскільки створює перешкоди у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Позивач звернулась з цим позовом до суду і просить визнати відповідачів [PERSON], [PERSON], неповнолітню [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, до початку розгляду справи до суду надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, до початку розгляду справи до суду надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, до початку розгляду справи до суду надали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали повністю. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та заперечувала в частині задоволення позовних вимог щодо визнання неповнолітньої [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з правовою позицією Постанови Верховного суду України від 16.01.2012 року по справі за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В судовому засіданні встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується копією договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Кізімою В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1824 від 19.07.2000 року, право власності зареєстроване від 27.12.2000 року за № 809 Комунальним підприємством «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації». З копії довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 32879 від 13.09.2018 року, виданою відділом адміністративних послуг ЦНАП у м. Сєвєродонецьку вбачається, що до складу сім'ї/зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] входять: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Згідно з актом про встановлення факту проживання (не проживання), затвердженого УЖКГ Сєвєродонецької міської ради за адресою: [ADDRESS], зареєстровані, але не проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Таким чином, враховуючи, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] за місцем реєстрації не проживають без поважних причин, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Стосовно висновку Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області про те, що Орган заперечує проти позбавлення неповнолітньої дитини права користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне. Згідно із ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. По-перше, суд зазначає, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області взагалі жодним чином необґрунтований. З наданого висновку неможливо встановити, які фактичні обставини були встановлені уповноваженими особами під час складання висновку, які дали підстави визнати позбавлення неповнолітньої особи права користування житловим приміщенням недоцільним. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не є належним обґрунтуванням висновку. По-друге, суд зазначає, що ані Конституція України, ані Конвенція про права дитини, ані Цивільний кодекс України (зокрема, статті 405, 406 вказаного Кодексу), ані Сімейний кодекс України, ані Житловий кодекс УРСР, ані Закон України «Про охорону дитинства», ані Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, яке вона набула як член сім'ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном (сервітутом) і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 405, 406 ЦК незалежно від віку особи. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі беруть участь в оплаті витрат на комунальні послуги, з вимогами про вселення до спірного житлового будинку відповідачі не зверталися та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а також відсутні докази того, що існували будь-які перешкоди у проживанні відповідачів в спірному житловому приміщенні. При цьому суд враховує повне визнання позову відповідачами, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Outcome: approved