Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона на підставі договору дарування квартири від 16.06.2004 року, зареєстрованого в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації 10.07.2004 року, є власником квартири [ADDRESS]. У вказаному квартирі зареєстрований її колишній чоловік [PERSON], громадянин Польщі, який не проживає у квартирі з 2014 року. Просила суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином через оголошення у засобах масової інформації загальної сфери розповсюдження, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи згоду представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Вислухавши представника позивача, дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 16.06.2004 року, зареєстрованого в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації 10.07.2004 року, є власником квартири [ADDRESS]. У зазначеній квартирі з 11.11.2008 року зареєстрований [PERSON], [INFO] - колишній чоловік [PERSON]. Згідно рішення Бериславського районного суду Херсонської області №647/3028/14-ц від 16.12.2014 року шлюб, укладений 18.09.2004 року між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Згідно довідки №345 від 20.11.2017 року [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS], сплачує на постійній основі квартирну плату особисто. Таким чином, суд приходить до висновку, що наявність реєстрації [PERSON] позбавляє права позивача, як власника квартири, у повній мірі користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Таким чином, враховуючи викладені обставини справи та вимоги закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення [PERSON] права користування квартири [ADDRESS] є законними та обґрунтованими у зв'язку з чим вони підлягають задоволенню. Підстав для відмови в задоволенні позову у суду не має.

Outcome: approved