Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківського району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про надання дозволу на здійснення багаторазових короткострокових поїздок за кордон України та виготовлення проїзних документів на право виїзду за межі України без годи батька., в обґрунтування якого вказала, що з 20 липня 2007 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу народився син, [PERSON] , [INFO] . 17 грудня 2012 року шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [PERSON] після розірвання шлюбу проживає разом з матір`ю та перебуває на її повному утриманні. Відповідач з моменту фактичного припинення шлюбних стосунків не бере участі у вихованні дитини та з 2012 року не сплачує аліменти. 08.11.2013 року позивач одружилася з [PERSON] . У цьому шлюбі народилися діти: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Сім`я є великою та дружньою. Позивач зі своєю родиною періодично тимчасово, з метою відпочинку, виїжджає за кордон, але старший син [PERSON] змушений залишатися з родичами в Україні через те, що його батько не надає дозвіл на виїзд сина за кордон. Позивач неодноразово намагалася додзвонитись до відповідача з метою отримання дозволу, але відповіді не отримала. Позивачка просила суд надати дозвіл [PERSON] здійснювати оформлення документів для тимчасового виїзду за межі України малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , Свідоцтво про народження [NUMBER] , ІПН [NUMBER] , до досягнення дитиною 18 років, - до [INFO] , без згоди батька - [PERSON] ; Надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України [PERSON] , [INFO] , Свідоцтво про народження [NUMBER] , ІПН [NUMBER] , до країн СНД, Шенгенської Угоди, Європейського Союзу та будь-яких інших країн у супроводі матері - [PERSON] , або іншої уповноваженої нею особи, до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] , без згоди батька дитини - [PERSON] . Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Позовні вимоги визнав. Третя особа просила справу розглянути за її відсутністю. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені обставини про те, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим повторно 28.04.2017 року. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 17.12.2012 року у справі № 2011/17644/12 шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [PERSON] після розірвання шлюбу проживає разом матір`ю, що підтверджується копією довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб у та копією довідки про реєстрацію місця проживання особи. На підставі виконавчого листа №011/17875/12, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова 14.03.2019 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 700 грн щомісячно з 07.11.2012 і до повноліття дитини. Відповідач за виконавчим листом аліменти не сплачує, станом на 01.03.2020 року має заборгованість зі сплати аліментів за період з листопада 2012 року до лютого 2020 року у розмірі 61600 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості по сплаті аліментів [PERSON] , виданим державним виконавцем Тетяною Мирною. Позивач зазначає, що проживає на території України, не має наміру міняти місце постійного проживання, має на меті лише тимчасово виїжджати за кордон разом з сином [PERSON] для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини. Згідно зі ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуальної, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягай 16- річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягай 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягай 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину. який не досяг 16-уічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно з ч. 5 ст. 150 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, зокрема у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей. У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законом. Враховуючи, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів понад один чотири місяці, однак за позивачем рішенням суду чи висновком органу опіки та піклування не визначено місце проживання сина, суд вважає, що в такому випадку право позивача підлягає захисту в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Зважаючи на характер та суб`єктний склад спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Понесені позивачкою судові витрати підтверджуються квитанцією № 0.0.1630344133.1 від 25.02.2020 року про сплату судового збору у сумі 840,80 грн. У зв`язку із викладеним, враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачці з державного бюджету суму сплаченого судового збору в розмірі 420,40 грн (50% від загального розміру судового збору), а також стягнути з відповідача на користь позивачки суму сплаченого судового збору в розмірі 420,40 грн (50% від загального розміру судового збору).

Outcome: approved