Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 41,7 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати по справі, у тому числі витрати на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вони з відповідачем по справі - [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 1984 року по 18 травня 2015 року. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано житловий будинок і господарсько - побутові приміщення, що розташовані за адресою:[ADDRESS] , який відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок від 31 січня 1991 року, виданого на підставі рішення виконкому Нововодолазької районної ради народних депутатів № 560 від 21 вересня 1990 року зареєстроване за [PERSON] та транспортні засоби сільськогосподарського призначення та сільськогосподарські допоміжні засоби, а саме граблі транспортні для ворушіння сіна, косарка роторна тракторна, культиватор, плуг трьохкорпусний для оранки землі. Посилаючись на відсутність домовленості між подружжям щодо поділу майна в добровільному порядку та приписи статті 60 Сімейного кодексу України, позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину придбаного у шлюбі майна. 19 грудня 2016 року позивачем по справі через канцелярію суду надано заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка була зареєстрована за вхідним № 6867/16 - вх., відповідно до якої [PERSON] просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку літера «А», загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 41,7 кв.м., прибудови літера «а», сараї літери «Б», «В», «З», погріб літера «Д», літньої кухні літера «Е», тамбуру літера «Е», вбиральні літера «Ж», гаражу літера «М», колодязя літера «К», воріт з хвірткою літера «N», огорожі літера «N1», вигрібної ями літера «Я», розташованих за адресою: [ADDRESS] та стягнути суму судового збору у розмірі 944 гривень 29 копійок. Розпорядженням керівника апарату суду № 1076 від 20 вересня 2018 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи й згідно відповідного протоколу від 20 вересня 2018 року справу з єдиним унікальним № 631/1284/16-ц (провадження № 2/631/69/18) передано до розгляду судді Трояновській Т.М. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року, відповідно до якого Цивільний процесуальний кодексу України викладено у новій редакції. Згідно підпункту 9 пункту 1 Розділу XIII Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У зв`язку із зміною складу суду, ухвалою суду від 21 вересня 2018 року справу з єдиним унікальним № 631/1284/16 - ц (провадження № 2/631/69/18) прийнято до провадження суддею Трояновською Т. М., розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 11 лютого 2019 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в розгляд справи за правилами загального позовного провадження, у зв`язку із поданням 17 січня 2017 року зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, рішення щодо прийняття якої до розгляду не було вирішено попереднім складом суду, та зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 25 лютого 2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності залишено без розгляду за відповідним клопотанням [PERSON] , закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, судом не вживалось. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Представник позивача - адвокат Мякота Т. М. у судовому засіданні по розгляду справи по суті підтримала уточнені позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. При цьому адвокат звернула увагу на те, що спірний житловий будинок придбаний подружжям в період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Адвокат також наголосила на тому, що повністю заперечуючи проти позовних вимог відповідачем не надано належних доказів того, що спірний житловий будинок є його особистою власністю, який за період з моменту придбання житлового будинку, не спростував поширення правового режиму спільного сумісного майна на нього, в тому числі в судовому порядку. В подальшому, скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник позивача, [PERSON] адвокат Мякота Т. М. 04 грудня 2019 року надала заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 8555/19 - вх, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні, просила суд продовжувати розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивача з урахуванням того, що сторонами надані усі пояснення по справі та допитані свідки. Крім того, представник позивача повідомила, що показаннями свідків жодним чином не спростовано належність майна до спільної сумісної власності подружжя. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечував та пояснив, що спірний житловий будинок належить йому на праві особистої власності та не є спільним майном подружжя, оскільки він був придбаний його матір`ю - [PERSON] у 1989 році, яка надала гроші на його придбання. На підтвердження своєї позиції відповідачем в якості доказів надано копію дублікату договору купівлі - продажу будинку, посвідченого 12 квітня 1989 року секретарем Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, реєстраційний № 30, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та довідку виконавчого комітету Охоченської сільської ради без дати видачі та без номеру, в якій зазначено, що 12 квітня 1989 року при купівлі - продажу будинку [PERSON] , яка продала свій будинок сину [PERSON] - позивачу по справі [PERSON] , кошти за придбання будинку платила мати. Надалі скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, [PERSON] через канцелярію суду надав заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 8561/19 - вх. від 04 грудня 2019 року, відповідно до якої просив подальший розгляд справи здійснювати за його відсутністю, у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Відповідно до положень частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки сторін обов`язковою не має, враховуючи те, що представник позивача та відповідач у судовому засіданні вже надали свої пояснення, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за їх відсутності. Вислухавши пояснення та доводи сторін, показання свідків, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують правовідносини, що виникли, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що 11 серпня 1984 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що Охоченським сільським РАЦС Нововодолазького району Харківської області зроблено відповідний актовий запис за № 8 та видано свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] . Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 18 травня 2015 року шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було розірвано. Під час перебування у шлюбі подружжям придбано житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого 31 січня 1991 року Виконавчим комітетом Охоченської сільської ради народних депутатів Нововодолазького району Харківської області, житловий будинок [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] відповідно до рішення Нововодолазької районної Ради народних депутатів № 560 від21 вересня1990 року. З рішення ІІ сесії VІІ скликання Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 19 листопада 2015 року «Про перейменування назв вулиць по Охоченській сільській раді» вбачається, що в селі Охоче Нововодолазького району Харківської області вулицю Радянську було перейменовано на вулицю Миру. Із наданого відповідачем дублікату договору купівлі - продажу будинку, виданого 21 травня 2019 року секретарем Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Татарчук О. В . та зареєстрованого в реєстрі за № 41, встановлено, що 12 квітня 1989 року між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір купівлі - продажу житлового будинку, розташованого на території Охоченської птахофабрики. Вказаний договір був посвідчений секретарем виконавчого комітету Охоченської ради депутатів трудящихся Нововодолазького району Харківської області. Зі змісту договору вбачається, що продаж був здійснений за шість тисяч рублів, які покупець [PERSON] сплатив продавцю повністю при підписання договору. Позиція й мотиви суду та нормативно - правове обґрунтування. Вирішуючи даний спір суд виходить з положень частини 1 статті 58 Конституції України відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України, цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України та Цивільним кодексом Української РСР, які були чинними на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими Сімейним кодексом України. Так, статтею 112 Цивільного кодексу Української РСР (чинного на час набуття прав на спірний житловий будинок) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Статтею 16 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697 - ХІІ «Про власність» (чинного на час набуття прав на спірний житловий будинок) передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Приписами статтей 22, 28 та 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України було встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Здійснюючи аналіз наведених статтей, слід дійти висновку, що на набуте подружжям під час шлюбу майно поширюється статус спільної сумісної власності, якщо не буде встановлено, що майно є особистою власністю одного з подружжя (частина 1 статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а саме: майно належало йому до укладення шлюбу; було одержане ним під час шлюбу в дар; було одержане ним під час шлюбу в порядку спадкування; придбане за рахунок особистого майна. При цьому, положення статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України кореспондується з положеннями статті 60 Сімейного кодексу України. Так, конструкція норми статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України та статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18). Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина 1 статті 190 Цивільного кодексу України). Відповідно до приписів частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як вже зазначалося майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України). Положеннями частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1 та 2 статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту пунктів 23 та 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Заперечуючи проти позову, [PERSON] посилався на те, що грошові кошти, які були витрачені на придбання спірного майна, не є спільним майном подружжя, а були власністю його матері - [PERSON] , яка здійснила оплату вартості будинку шляхом їх переказу зі своєї ощадної книжки на ощадну книжку продавця - [PERSON] , на підтвердження чого надав довідку виконавчого комітету Охоченської сільської ради народних депутатів Нововодолазького району Харківської області. У частині 2 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже здійснюючи оцінку доказів наданих відповідачем на спростування позовних вимог [PERSON] та презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд виходить з наступного. У судовому засіданні 06 червня 2019 року в якості свідків у відповідності до вимог статті 230 Цивільного процесуального кодексу України, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, були допитані: [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, у судовому засіданні стверджувала, що кошти на купівлю вищевказаного спірного житлового будинку вона надала особисто, а саме перерахувала зі своєї ощадної книжки на ощадну книжку продавця будинку [PERSON] . Свідок наголосила, що надаючи кошти на придбання будинку вона допомагала своєму синові, а не його дружині, для того, щоб син мешкав там з родиною. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила суду, що з 2015 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем по справі [PERSON] та їй відомі обставини спору, який виник між сторонами. Як зазначила свідок, у 1989 році, працюючи касиром у відділенні «Ощадного банку», вона особисто здійснювала перерахунок коштів у сумі 7900,00 рублів з ощадної книжки [PERSON] на ощадну книжку [PERSON] на покупку будинку. Проте, достеменно стверджувати, що вищевказані кошти були переведені саме за покупку спірного житлового будинку [PERSON] не може. Суд критично відноситься до показань свідка [PERSON] щодо придбання спірного житлового будинку її сином, [PERSON] саме за її кошти, оскільки відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували зазначений факт (договору дарування коштів на придбання будинку, договору дарування будинку, тощо). Також суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON] , оскільки свідок була присутня в залі судового засідання при розгляді справи, а надані нею пояснення жодним чином не підтверджують та не спростовують факту придбання житлового будинку свідком [PERSON] , а не відповідачем по справі, [PERSON] за особисті кошти. При цьому суд зазначає, що відповідно до умов договору купівлі - продажу житлового будинку купівля - продаж будинку вчинена за 6000,00 (шість тисяч) рублів, що не відповідає інформації про вартість будинку, зазначеній свідками по справі. Жоден із допитаних свідків не підтвердив відомості, що спірний житловий будинок придбаний відповідачем по справі за особисті кошти. Надана відповідачем в обґрунтування заперечень на позов довідка виконавчого комітету Охоченської сільської ради народних депутатів Нововодолазького району Харківської областібез будь - яких реквізитів щодо дати видачі та номеру, в якій зазначено, що 12 квітня 1989 року при купівлі - продажу будинку [PERSON] , яка продала свій будинок сину [PERSON] - [PERSON] , гроші за придбання будинку платила його мати, не може бути прийнята судом як належний та допустимий доказ в розумінні статтей 77 та 78 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки не містить даних щодо адреси житлового будинку, житлової чи загальної площі житлового будинку, який був придбаний, дати видачі, реєстраційного номеру, повноважень посадової особи Охоченської сільської ради на видачу та підписання такої довідки. Приймаючи до уваги, наведені вище норми закону та встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Як було встановлено у судових засіданнях, з дня придбання спірного житлового будинку й до часу розлучення подружжя проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, утримували спільне майно та підтримували його належний стан, доказів того, що позивач не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї відповідачем не надано. [PERSON] здійснюючи придбання спірного майна діяв в інтересах сім`ї. Крім того, майно, одержане і використане в інтересах сім`ї, є спільною сумісною власністю подружжя. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що спірний житловий будинок був придбаний відповідачем за його особисті кошти, а тому вважати спірний житловий будинок особистою власністю [PERSON] підстав немає. Враховуючи вищенаведене, суд вважає позов підставним та таким, який підлягає задоволенню у повному обсязі. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] з урахуванням наданих уточнень, суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина 1, частина 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частинип 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір на загальну суму 944 гривень 29 копійок, що підтверджено квитанцією № 0.0.588600343.1, виданої 21 липня 2016 року Приватним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк». Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 944 гривень 29 копійок. З огляду на вище викладене,

Outcome: approved