Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду із позовною заявою до [PERSON] , в якому просить визначити місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , [INFO] за місцем її реєстрації: [ADDRESS] . Свої вимоги обгрунтовує тим, що 27 листопада 2015 р. між нею - [PERSON] (до шлюбу - [PERSON] ) та відповідачем [PERSON] , було укладено шлюб. Від спільного подружнього життя у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , про що Рівненським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області зроблено відповідний актовий запис № 2325.Рішенням Рівненського міського суду від 09 листопада 2018 р., шлюб між ними розірвано. Після розлучення, за домовленістю з Відповідачем, їхня донька - [PERSON] постійно проживала, і на сьогоднішній день постійно проживає з нею. На даний час вони проживають спільно із донькою за адресою - [ADDRESS] . Позивачка повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини, проходить медичні огляди. Не перешкоджає і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню батька з дитиною. Рішення суду щодо визначення місця проживання дитини з нею потрібно й для того, щоб мати можливість для тимчасового виїзду за межі України на строк, ще не перевищує одного місяця, з метою лікування, туристичних цілях, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей. В добровільному порядку Відповідач на це не погоджується. Позивачка [PERSON] в судове засідання подала до суду письмову заяву згідно якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглянути справу у її відсутність . Відповідач [PERSON] подав до суду заяву в якій позовні вимоги визнав , не заперечив проти їх задоволення. Просив розглянути справу без його участі. Від представника третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради за довіреністю Мазанович Н.П. до суду надійшла заява, у якій просить розглянути справу без її участі. З матеріалів справи встановлено, що ухвалою суду від 11.12.2019 р. головуючим суддею [PERSON] прийнято до провадження позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, відкрите загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання з викликом сторін. Ухвалою суду від 17.06.2020 р. головуюча суддя [PERSON] постановила закрити підготовче судове засідання, призначила справу до судового розгляду з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 02.10.2020р. справа прийнята до провадження судді Панас О.В. у зв`язку із звільненням у відставку судді [PERSON] , постановлено продовжити судовий розгляд справи. Суд вважає за можливе провести судовий розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Рівненського міського суду від 09.11.2018 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON] . [INFO] , про що 13.09.2017 р. складено відповідний актовий запис № 2325, зареєстрований Рівненським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області. З оглянутої судом довідки про склад сім`ї та/або кількість зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , № 71519 від 07.11.2019 р., виданої Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг РМР вбачається, що до складу сім`ї/зареєстрованих/ входять: [PERSON] . [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Встановлено, що частина вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, а саме - 64/100 частини, належить [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 06.11.2019 р. і Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу: 187816340). Судом також встановлено, що [PERSON] дійсно є працівником Головного управління Національної поліції в Рівненськії області, та із 20.11.2017 р. перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується довідкою від 18.10.2019 р. № 3618/116/12/02-2019 виданою ГУ Національної поліції в Рівненській області. Відповідно до довідки від 21.10.2019 р. №1854 поліклініки ДУ «ТМО МВС України по Рівненській області проблем зі здоров`ям [PERSON] не має. На обліку у лікаря психіатра не перебуває, що підтверджується довідкою від 18.10.2019 р. №294 КЗ «Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення» Рівненської обласної ради (психіатричне відділення). На звернення [PERSON] від 21.10.2019 р. служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради в листі від 28.10.2019 р. №01-18/375 повідомила, що станом на 28.10.2019 р. ухвали та запити суду про надання висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] до органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому не надходило. Встановлено, що в інтересах дитини [PERSON] заключено декларацію № 0000-5024-3МР7 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу. З оглянутої судом заяви від представника ООП Рівненського міськвиконкому Н.Мазанович ( а.с. 31) вбачається, що згідно з положенням про комісію з питань захисту прав дитини, а саме п. 4, комісія розглядає питання щодо вирішення спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини. Під час спілкування з [PERSON] , батьком малолітньої дитини було встановлено, що він не заперечує щодо того, щоб його донька, [PERSON] , [INFO] , проживала б з матір`ю, [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, спір між батьками малолітньої дитини, [PERSON] та [PERSON] , відсутній, а отже в органу опіки та піклування не має правових підстав для підготовки висновку. Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки і піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначають, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п. 1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини). У ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування та свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько, мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, зобов`язані також піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст. 150 Сімейного кодексу України). Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 Сімейного кодексу України), у тому числі й на рівне виховання батьками. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом ст. 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року. Ухвалюючи рішення в справі «М. Є. проти України» від 11 липня 2017 року, Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Також ЄС в своєму рішенні у справі «М.С. проти України» зробив висновок, що під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватися ст. 51 Конституції України, яка гарантує кожному з подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. У відповідності з ч.ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У зв`язку з цим зазначений орган необхідно залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог . Велика Палата ВС відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 Сімейного кодексу України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС зауважує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, достовірно встановленими судом доказами підтверджується, що неповнолітня дитина [PERSON] зареєстрована та постійно проживає з матір`ю [PERSON] , за її зареєстрованим місцемпроживання: [ADDRESS] . Батько дитини - [PERSON] проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тобто за іншою адресою ніж позивачка та дитина. Як встановлено судом, спору між батьками щодо місця проживання дитини немає. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Таким чином, аналізуючи в сукупності достовірно встановлені судом докази і враховуючи інтереси дитини, суд дійшов висновку, що є всі підстави для задоволення позову [PERSON] та визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Судові витрати - судовий збір підлягає до стягнення з відповідача в прибуток державного бюджету в сумі 768, 40 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 141,150, 160 СК України,

Outcome: approved