Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що перебувала у трудових відносинах із відповідачем, після чого 21.07.2015 року її було звільнено за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України. За період роботи їй була нарахована, але не сплачена у повному обсязі заробітна плата, у звязку з чим виникла заборгованість у розмірі 8511,65 грн. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 8511,65 грн., компенсацію втрати частини доходів в звязку з порушенням строків їх виплати в розмірі 1217,20 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку з 22.07.2015 року по день винесення рішення, відшкодувати моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 292,32 грн. Позивачка в ході розгляду справи уточнила позовні вимоги, просила стягнути компенсацію в розмірі 1870,70 грн., інші вимоги залишила без змін. 08.12.2015 року в судове засідання не зявилася, надала суду заяву в якій просила позовні вимоги задовольнити, справу розглянути за її відсутністю. Представник відповідача в судове засідання не зявився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав письмові заперечення, в яких вказав, що не заперечує проти стягнення на користь позивачки заборгованості по заробітній платі в розмірі 10227,09 грн. В задоволенні інших позовних вимог просить відмовити. У звязку з чим, суд ухвалив розглядати справу в порядку ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Азовзагальмаш», 21.07.2015 року звільнена з вказаного підприємства за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. Як вбачається з довідки, виданої ПАТ «Азовзагальмаш» №238/ро- 2493 від 08.09.2015 року, заборгованість по заробітній платі з відрахуванням податків та обовязкових платежів, перед [PERSON] складає 8511,65 грн. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 ч. 1 КЗпП України при звільненні робітника виплата всіх сум, що підлягають сплаті від підприємства, закладу, організації проводиться в день звільнення. Про нараховані суми , що підлягають сплаті робітнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити робітника перед виплатою вказаних сум. Частиною 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем при звільненні [PERSON] не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 8511,65 грн. та ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Аналогічні норми закріплені в статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приймаючи до уваги вказані положення Закону та факт несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач має також обовязок здійснити позивачу компенсацію, передбачену Законом. При розрахунку сум компенсації за затримку виплати заробітної плати, суд керується наступним. Статтею 3 Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159 (надалі за текстом - Порядок). Згідно пункту 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Позивачкою були заявлені вимоги щодо стягнення компенсації в розмірі 1870,70 грн. Згідно наданої відповідачем довідки від 25.11.2015 року розмір компенсації [PERSON] за затримку виплати заробітної плати складає 1870,70 грн. Зважаючи на вказані обставини, судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем заробітної плати позивачці має бути виплачена компенсація в сумі 1870,70 грн. Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивачка в день свого звільнення 21.07.2015 року не працювала, що підтверджується табелем обліку робочого часу, де в графі за 21.07.2015 року стоїть позначка «М», яка відповідно до заперечень ПАТ «Азовзагальмаш» є днем відсутності працівника на роботі. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мав обовязок предявити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обовязок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обовязків працівником в день його звільнення. Такими причинами серед інших можуть бути простій підприємства. Перебування підприємства в режимі простою та не виконання позивачем роботи у вказаний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком коли, працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково предявити вимогу про розрахунок і лише після предявлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обовязок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. Позивачка не надала до суду доказів того, що вона зверталася із заявою до відповідача про виплату їй суми заборгованості по заробітній платі, а тому такою вимогою про розрахунок слід вважати звернення до суду із позовною заявою 27.08.2015 року. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин з урахуванням положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України, позивачка має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дати звернення до суду із позовною заявою, тобто з 27.08.2015 року по день винесення рішення 08.12.2015 року. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивачем був наданий до суду власний розрахунок середньоденної заробітної плати, з яким погодився відповідач. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивачки, яка в своєму позові наполягає на розмірі середньоденної заробітної плати в розмірі 58,72 грн., а відповідач повністю визнає вказаний розмір, тому вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, та вважається судом встановленою. Згідно графіку № 1 за 2015 рік кількість робочих днів за час затримки розрахунку по заробітній платі з 27.08.2015 року (день звернення до суду) по 08.12.201 року (день винесення рішення суду) складає 74 дні. Таким чином, розмір середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заробітної плати становить 4345,28 грн. (74 робочих днів х 58,72 грн. (середньоденна заробітна плата). При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 4345,28 грн., з яких відповідач зобовязаний провести утримання та перерахування до бюджету передбачені законом податки та обов'язкові платежі. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачці частини заробітної плати, останній була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачкою у 1000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200,00грн. Згідно ч.1 ст.79 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що до витрат, повязаних з розглядом справи належать витрати на правову допомогу. Зі змісту ч. 2 ст. 84 ЦК України вбачається, що граничний розмір витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стаття 88 ЦК України визначає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що розмір сплаченого гонорару не перевищує граничного розміру витрат на правову допомогу, передбаченого законом, суд приходить до висновку про задоволення вимоги відповідача про стягнення на його користь сплачених ним та документально підтверджених витрат на правову допомогу пропорційно до частини позовних вимог, в задоволенні яких позивачеві відмовлено, в сумі 276,70 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 грн. за вимоги майнового характеру та за вимоги немайнового характеру пропорційно до задоволених вимог в розмірі 48,72 грн., що загалом складає 292,32 грн.

Outcome: partial