Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

[PERSON]звернулася до суду з вище вказаним позовом, після уточнення позовних вимог остаточно просила: - стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON]на її користь заборгованість за договором позики, зареєстрованим в реєстрі за № 6973 в сумі 251778,72 грн., пеню у розмірі визначеному обліковою ставкою НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення невиконання грошового зобов'язання в сумі 92054,44 грн., а також: судові витрати та витрати пов'язані з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням в розмірі фактично понесених, за рахунок продажу предмету іпотеки за договором іпотеки від 01.11.2012 року зареєстрованим в реєстрі за № 6974 - квартири, що розташована: [ADDRESS], яка належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві власності на підставі договору обміну квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу 02.07.1997 року, за реєстром № 3655 зареєстрованого обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 03.07.1997 року, за номером в книзі 129; - звернути стягнення заборгованості на її користь за рахунок продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження будь-якій особі - покупцеві предмету іпотеки за договором іпотеки посвідченим приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу 01.11.2012 року та зареєстрованого в реєстрі за № 6974, - квартири за даними витягу № 36051357, що розташована: [ADDRESS], яка належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві власності на підставі договору обміну квартир, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу 2 липня 1997 року, за реєстром № 3655 зареєстрованого обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 03.07.1997 року за номером в книзі 129, з метою задоволення вимог [PERSON] в розмірі 251778,72 гривень; пеню в розмірі визначеному обліковою ставкою НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення невиконання грошового зобов'язання в сумі 92054,44 грн., а також: судові витрати та витрати пов'язані з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням в розмірі фактично понесених за не виконання зобов'язань за договором позики від 01.11.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №6973, встановивши початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні 218 100 00 грн.; - виселити: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], з квартири, що є предметом іпотеки, яка розташована по [ADDRESS] та належить їм на праві власності, а також інших мешканців квартири які б в ній не знаходилися (перебували). На обґрунтування позову зазначено, що 01.11.2012 року [PERSON] уклав договір позики з позивачем, та отримав від неї позику в сумі 156672 грн., що за встановленим сторонами на час укладення правочину обмінним курсом є еквівалентом 19200 дол. США. Однією з істотних умов зазначеного договору позики є визначення часу повернення позичальником повної суми позики, який сплив 01.02.2014 року та способу повернення позики в вигляді складання позикодавцем розписки за місцем його знаходження (п. 2.2. договору позики). При цьому, позичальник зобов'язався кожного місяця, не пізніше 1-го числа наступного місяця, повертати позикодавцеві суму коштів, що є еквівалентом 480 дол. США. На забезпечення виконання умов договору позики, сторони того ж дня уклали договір іпотеки від 01.11.2012 року, предметом якого є квартира, що належить відповідачам на праві власності, яка розташована по [ADDRESS]. В обумовлений сторонами термін повернення суми позики, а саме станом на 01.02.2014 рік, зобов'язання позичальник перед позикодавцем в повному обсязі не виконав. Як наслідок з часу укладення договору позики позичальник частково виконав взяті на себе зобов'язання, повернувши позивачу частину позики, а саме: 7000 дол. США. Таким, чином розмір суми заборгованості за договором позики становить 12200 дол. США, що за встановленим курсом НБУ на час ухвалення судового рішення еквівалентно 263642грн. (21,61грн за 1 долар США). Крім того, позивач зазначила, що на її користь має бути стягнуто з відповідачів солідарно, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення невиконання основного зобов'язання за договором позики за період з 01.02.2014 року по 13.05.2015 рік, розмір якого складає 92054,44 грн.; судові витрати в розмірі фактично понесених на день винесення рішення у справі та витрати пов'язані з пред'явленням вимог про усунення порушень, як пояснила це витрати пов'язані з публікацією у засобах масової інформації вимог до відповідачів про повернення коштів. Враховуючи викладені обставини загальна сума боргу, яка має бути стягнута з відповідачів солідарно на користь позивача за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки складає 343833,16 грн., окремо судові витрати та витрати пов'язані з пред'явленням вимоги. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві та уточненнях до неї. Заперечуючи проти твердження [PERSON], що частина коштів ним поверталась шляхом їх перерахування на електронний рахунок матері її чоловіка, відтак розписки з цього приводу не складались, послалась на пп. 2.3 договору позики, згідно до якого позика вважається повернутою позикодавцеві в момент передачі позичальником грошової суми, що позичалася, особисто позикодавцю під розписку. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково на суму 85000 грн. пояснив, що 100000 грн. взяв в борг, а 56672 грн. - є нарахованими відсотками. Борг віддавав як в гривнях так і доларах США, як безпосередньо позивачу так і її чоловіку [PERSON] та кілька раз перераховував гроші на карточку мами останнього. Тому з урахуванням вже переданих коштів вважає, що залишок боргу становить біля 85000грн. Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні визнав частково на суму 84128 грн., заперечив проти солідарного стягнення боргу, оскільки поручителі за договором позики є майновими, відтак відповідають перед позикодавцем своїм майном, а не грошовими коштами, відповідно солідарне стягнення боргу до них застосовано бути не може. Вказував, що відповідно до п. 2.2 договору позики щомісячне повернення боргу становить 3916 грн., тобто дія договору має закінчитись у 2016 році, а не 01.02.2014 року, як у ньому зазначено. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, зі слів [PERSON] його дружина знає про розгляд справи, не має змоги відвідувати судові засідання за сімейними обставинами. Суд заслухавши позивача, представника [PERSON], відповідача [PERSON], допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 листопада 2012 року відповідач [PERSON] за укладеним договором позики № 6973 отримав від [PERSON], одночасно з підписанням сторонами договору позику - гроші у сумі 156672,00 гривень, що за встановленим сторонами на час укладання правочину обмінним курсом є еквівалентом 19200,00 доларів США (п. 1.1. договору позики). Позика за цим договором є безпроцентною. Таким чином, позивач виконала свої зобов'язання за договором позики в повному обсязі. При цьому договір позики було укладено за нотаріально посвідченою згодою дружини Позичальника - [PERSON] та в її присутності (п. 3.5 договору) (а.с. 5). Згідно п. 2.2 договору позики позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві надану у відповідності з цим договором позики у строк до 01 лютого 2014 року. При цьому позичальник зобов'язується кожного місяця, не пізніше 01 числа наступного місяця повертати позикодавцю суму коштів у розмірі 3916,00 грн., що є еквівалентом 480,00 доларів США за встановленим сторонами обмінним курсом 1 долар США - 8,16 грн. Відповідно до п. 3.2 договору позики в разі несвоєчасного повернення позичальником позики, позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення. В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики № 6973 від 01 листопада 2012 року, 01 листопада 2012 року було укладено договір іпотеки між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], відповідно до якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS], та належить іпотекодавцям на праві власності на підставі договору обміну квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], 02 липня 1997 року за реєстром № 3655, зареєстрованого обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації 03 липня 1997 року за номером запису 21138, в книзі 129. Даний договір був посвідчений нотаріально, реєстровий номер 6974 (а.с. 6-8). Відповідно до п. 1.3 Договору іпотеки відповідно до звіту про вартість, виданою суб'єктом оціночної діяльності ОКП «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 30 жовтня 2012 року визначена ринкова вартість предмета іпотеки, яка становить 218100,00 грн. Відповідачі не виконали взятих на себе зобов'язань по договору позики, кошти не повернули, а тому станом на 15.05.2015 року заборгованість за договором позики становить 12200 доларів США, що є еквівалентним за встановленим курсом НБУ за 1 долар США становить 206376 грн., є еквівалентом 251778,72 грн. Відповідно до розписок від 17.01.2013 року [PERSON] повернув позивачу 1000 дол. США, 28.02.2013 році - 1000 дол. США, 13.08.2013 році - 4500 дол. США. За твердженням позивача ще біля 4000грн., що було еквівалентно 500 доларам США відповідач повернув в літку 2013року. Позивач письмово та через оголошення в газеті повідомляла відповідачів про необхідність повернення боргу, в протилежному випадку зазначала про задоволення вимоги за рахунок заставного майна (а.с.10-12, 82). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що позивач по справі є дружиною його двоюрідного брата, відповідач по справі [PERSON] був його колишнім працедавцем. Пояснив, що саме він звертався до [PERSON] з проханням надання фінансової допомоги його роботодавцю. Кошти були витрачені на придбання та ремонт причепа - рефрижератора. Свідок [PERSON] пояснив, що позивач є його дружиною. З [PERSON] познайомив двоюрідний брат [PERSON], який у того працював. Кошти даному відповідачу потрібні були на придбання транспортного засобу, водієм якого мав бути [PERSON] Кошти були надані його дружиною, що належали їй особисто. [PERSON] дійсно передавав йому кошти в рахунок погашення боргу про що свідчить написана ним розписка. Щодо переказу коштів на електронний рахунок його матері показав, що до повернення коштів належних позивачу це не має жодного відношення, у нього з [PERSON] існують власні грошові взаємозобов'язання. Згідно ст. 1046 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами ст. 526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику то в разі прострочення позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. В силу статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як передбачено ч. 1 ст. 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язаннівизначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договоромабо законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, оскільки у договорі позики зазначений еквівалент боргового зобов'язання в іноземній валюті, то норма ст. 533 ЦК України спростовує доводи представника відповідача, що позивач надавши кредит у національній валюті не має права вимагати його повернення у перерахунку на існуючий курс до долара США. За наведеного, в межах позовних вимог, суд погоджується з розрахунком позивача, що розмір боргового зобов'язання становить 251778грн. 72коп. (а.с.225). Доводи представника відповідача, що за математичним підрахунком щомісячних сум які підлягали до сплати на виконання пп. 2.2 договору, договірні зобов'язання повинні закінчитись у 2016році, судом до уваги не приймаються, оскільки цим же підпунктом договору позики визначено, що позика має бути повернута до 01.02.2014року. Судом взято до уваги розписки надані стороною відповідача, які підтверджують часткове повернення боргу, та визнання позивачем, що 500 доларів США були їй повернуті у 2013році. Таким чином, доводи позивача, що залишок боргу становить 12200 доларів США підтверджується матеріалами справи. Доводи відповідача [PERSON], що ним додатково, ще сплачувались кошти в рахунок виконання договору позики належними та допустимими доказами не доведено. Щодо вимоги про стягнення пені, то відповідно до п. 3.2 договору позики в разі несвоєчасного повернення позичальником позики, позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно розрахунку позивача сума пені за прострочення зобов'язань станом на 31.07.2015 року: діюча облікова ставка НБУ, прострочення складає: - з 01.02.2014 року по 14.04.2014 рік - 73 дні з обліковою ставкою 6,50 %, - з 15.04.2014 року по 16.07.2014 рік - 93 дні з обліковою ставкою 9,50 %, - з 17.07.2014 року по 12.11.2014 рік - 119 дні з обліковою ставкою 12,50 %, - з 13.11.2014 року по 05.02.2015 рік - 85 дні з обліковою ставкою 14,00 %, - з 06.02.2015 року по 03.03.2015 рік - 26 дні з обліковою ставкою 19,50 %, - з 04.03.2015 року по 13.05.2015 рік - 71 дні з обліковою ставкою 30, 00 %, що відповідно складає пеню за несвоєчасне виконання зобов'язання за період з 01.02.2014 рік по 13.05.2015 рік в сумі 92054,44 грн.. Проте, повністю погодитись з таким розрахунком суд не може, оскільки позивачем до всього періоду виникнення заборгованості застосована одна сума 251778грн. 72коп. (а.с.226). Суд провів власний розрахунок в якому були враховані коливання курсу валют на кожен день прострочення сплати заборгованості, остаточна сума становить 52005грн. 66коп., яка і підлягає до задоволення (т.2 а.с.10-26). Щодо вимоги про солідарне стягнення коштів з відповідачів, та звернення стягнення на предмет іпотеки, то Верховний Суд неодноразово наголошував, що правильним вбачається, що у такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а розрахунок суми заборгованості має зазначатись у мотивувальній частині рішення. Таким чином, суд відмовляє у вимозі про солідарне стягнення боргу з відповідачів, при цьому погоджується з доводами представника відповідача, що [PERSON] та [PERSON] є майновими, а не фінансовими поручителями. Відносно звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів, суд зазначає наступне. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Для забезпечення права стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики за рахунок звернення стягання на предмет іпотеки в дотримання розділу 5 договору іпотеки та ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», в силу згаданих підстав вимога до відповідачів про усунення порушення була опублікована в газеті Кіровоградської обласної ради та обласної державної адміністрації «Народне слово» випуск № 4 від 30.01.2014 року. За текстом вимоги про усунення порушення, відповідачі були попереджені про наслідки не виконання взятих на себе зобов'язань за договором позики та іпотеки в випадку не виконання взятих на себе зобов'язань на протязі 30-ти днів з моменту її публікації. Станом на сьогодні вимога залишена відповідачами без виконання. Також, про існування вимоги про виселення з предмета іпотеки відповідачі дізнались шляхом ознайомлення з матеріалами даної справи 25.11.2014року (т.1 а.с.103). Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Установивши у справі, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із квартири під номером [ADDRESS], без надання їм іншого постійного житла. Відтак, задоволенню підлягає вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки, а у задоволенні вимоги про виселення відповідачів слід відмовити. Вище викладене узгоджується з правовою позицією ВСУ з аналогічних правовідносин, висловленої в Постанові від 18.03.2015 року № 6-39цс. Також, позивач просила стягнути з відповідачів витрати пов'язані з направленням листів відповідачам про повернення коштів та наданням оголошення в засобах масової інформації. Відповідно до квитанцій від 24.01.2014 року позивачем було понесено витрати пов'язані з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням в розмірі 180 грн. за надання оголошення в газеті «Народне слово». Вимога про стягнення з відповідачів цих коштів не підлягає до задоволенню, оскільки не відноситься до поняття судові витрати, такі витрати не оговорені умовами договору позики від 01.11.2012 року (а.с. 11). Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованим та таким, що підлягають частковому задоволенню, а саме : звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргового зобов'язання на суму 303784грн. 38коп. (251778грн. 72коп. + 52005грн. 66коп.). На підставі статті 88 ЦПК України суд стягує на користь позивача судові витрати в розмірі по 1146 грн. 22 коп. з кожного відповідача. На підставі викладеного і

Outcome: partial