Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області із заявою про видачу обмежувального припису, а саме просить суд видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] на строк 6 (шість) місяців, яким визначити обмеження його прав відносно заявниці, а саме: - заборонити наближення на 100 м до місця мешкання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; до місця роботи [PERSON] за адресою: м. Лиман, вул.. Привокзальна, 25 ; - заборонити ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Вимоги заяви обґрунтовує тим, що вона з 28.07.2008 року по 04.05.2018 року перебувала у шлюбі з [PERSON] [INFO] у них в шлюбі народилася донька - [PERSON] , яка після розлучення мешкає з матір`ю. За твердженням заявниці після розлучення [PERSON] не залишає заявницю у спокої, завдає психологічне насильство: весь час переслідує на вулиці, інших громадських місцях і заходах, пише їй смс-повідомлення, в яких містяться погрози. Заявниця неодноразово зверталася до поліції, у зв`язку з чим на [PERSON] було складено протоколи про адміністративне правопорушення за с. 173-2 КУпАП. Крім того, [PERSON] не виконує рішення Виконавчого комітету Лиманської міської ради від 21.10.2020 року «Про участь у вихованні малолітньої [PERSON] її батька [PERSON] », зокрема, не питає дозволу у матері, коли бажає побачитися з дитиною. З огляду на зазначене вважає, що вона є жертвою домашнього насилля, а тому звертається до суду з цією заявою. Заявниця [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Зазначила, що колишній чоловік налаштовує їх доньку проти матері, каже на її адресу образливі слова, що негативно відображується на психологічному стані дитини. Кожного разу, коли приїздив забирати дитину, влаштовував скандал на вулиці, під час якого принижував заявницю. Наполягала на тому, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Лиманської міської ради від 21.10.2020 року [PERSON] повинен питати дозвіл заявниці на побачення з дитиною, що він систематично ігнорує. Вважає, що їй з колишнім чоловіком треба домовлятися щодо його побачень з дитиною без сварок та образ з боку [PERSON] , а в інакшому випадку не бажає, щоб дитина спілкувалася з батьком в такій обстановці. На питання суду повідомила, що [PERSON] на її телефон не телефонує, повідомлення не шле, на роботу не приходив. Сварки відбувалися, коли останній приїжджав забирати дитину, а також останній раз, коли 27.10.2020 року вона в темний час доби залишила дитину в машині та пішла до магазину, а коли повернулася, дитини в машині не було. Згодом заявниця виявила доньку разом з батьком на перехресті за магазином, через що вчинилася сварка, під час якої [PERSON] принижував заявницю. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні суду повідомив, що обставини, викладені в заяві не відповідають дійсності. Так, дійсно в них із заявницею виникали сварки, коли він приїздив побачитися з донькою, але заявниця сама його провокувала. Зазначив, що не порушує рішення Виконавчого комітету Лиманської міської ради від 21.10.2020 року, а випадок, що трапився 27.10.2020 року описаний в заяві, не відповідає дійсності, посилався на неналежне виконання заявницею своїх батьківських обов`язків, оскільки дитина буда залишена сама на вулиці у темний час доби. Повідомив, що не телефонує заявниці, повідомлення їй не надсилає, а з дитиною бачиться за попереднім дзвінком на телефон останньої. На роботу до заявниці не приходив, але працюють вони у сусідніх будівлях. Суд заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Відповідно до правил статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Правовідносини, що склалися між учасниками справи, регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні. 07.11.2011 року Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07.12.2017 року прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, моржування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що сторони з 26.07.2008 перебували у шлюбі, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області, про що було складено відповідний актовий запис № 88. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 04.05.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Від шлюбі мають доньку - [PERSON] [INFO] , яка мешкає разом із заявницею за адресою [ADDRESS] . Відповідно до рішення Виконавчого комітету Лиманської міської ради від 21.10.2020 року [PERSON] надано можливість спілкуватися з донькою та встановлено відповідний час та порядок такого спілкування. Як доказ вчинення домашнього насильства в сім`ї заявник посилається на постанову Краснолиманського міського суду Донецької області від 15.07.2020 року, відповідно до якої [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Також за клопотанням заявниці в судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , який суду повідомив, що мешкає разом із заявницею та її донькою з літа 2020 року. Повідомив, що [PERSON] влітку та у вересні 2020 року систематично втручався в особисте життя, ображав в присутності інших людей, забороняв донці користуватися авто свідка, надсилав донці на телефон повідомлення з образами на адресу матері. На питання суду повідомив, що до будинку заявниці [PERSON] після вересня 2020 року не приїжджав, повідомлення або телефонні дзвінки на його телефон, або на телефон заявниці від [PERSON] не надходять. Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також статтею 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суд встановлює, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та дає їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів, щоб запобігти домашньому насильству в подальшому. Відповідно до п. 7, 9 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що заявником не надано належних та допустимих доказів, що заінтересована особа [PERSON] після притягнення його до відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП 15.07.2020 року продовжував вчиняти відносно неї психологічне насильство та що у суду є підстави застосувати положення чинного Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Не було підтверджено доказами факти переслідування [PERSON] заявниці на вулиці, інших громадських місцях і заходах, а також написання заінтересованою особою смс-повідомлень з погрозами в бік заявниці. Суд також не встановив ризиків настання будь-якого насильства з боку заінтересованої особи стосовно заявника в майбутньому. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, оскільки заявниця на виконання свого процесуального обов`язку не надала належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, у суду відсутні підстави для задоволення заявлених вимог, та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається заявниця як на підставу для задоволення заяви не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні заяви за її недоведеністю. Конфлікт, що мав місце 27.10.2020 року між заявницею та заінтересованою особою не може бути розцінений судом як факт домашнього насильства, а відносини між колишніми чоловіком та дружиною, які мешкають окремо один від одного та не можуть мирно вирішити питання, щодо порядку участі у вихованні дитини, не є такими, за умови яких суд прийшов би до висновку про наявність домашнього насильства та необхідність застосування відносно [PERSON] обмежувальних приписів з метою протидії домашньому насильству відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчить лише про неприязні стосунки між ними, тобто колишнім подружжям, яке змушене спілкуватися через наявність спільної дитини та бажання батька з нею спілкуватися. З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених [PERSON] вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник був звільнений при зверненні до суду із заявою про видачу обмежувального припису відповідно до правил статті 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed