Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 09 березня 2002 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 09. Від даного шлюбу у них народилося троє дітей, а саме сини [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], і донька [PERSON], [INFO]. Однак подружнє життя у сторін не склалося, оскільки вони мають різні характери та погляди на сімейне життя, що призводило до частих непорозумінь та сварок. Вони втратили один до одного почуття любові, довіри та поваги, не мають спільних інтересів, навіть дітьми відповідач не цікавиться. Вже більше року вони разом не проживають та відповідно не ведуть спільного господарства, а отже сім'ї як такої давно не має. Питання розірвання шлюбу нею обдумане, примирення вважає неможливим, оскільки сімейні відносини відновити не бажає. Тому просить розірвати шлюб між ними та залишити дітей на подальше проживання при ній. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, попередньо подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, а також після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, відзив не подав, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У судовому засіданні встановлено, що 09 березня 2002 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 09, про що свідчить свідоцтво про одруження серії [NUMBER], видане відділом реєстрації актів громадянського стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області 09 березня 2002 року (а. с. 5). Також встановлено, що від даного шлюбу у сторін народилося троє дітей, а саме сини [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], і донька [PERSON], [INFO], що стверджується відповідними свідоцтвами про народження серії [NUMBER], серії [NUMBER] та серії № [NUMBER], виданими відділом реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області 14 листопада 2002 року, 18 серпня 2005 року та 17 вересня 2015 року відповідно (а. с. 7-9). Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають. Неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім'я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін, а також інтересам їх малолітніх дітей. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх малолітніх дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Тому,

Outcome: approved