Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним вище позовом про стягнення частки сплачених комунальних платежів, в якій просила стягнути на її користь з [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] частку від боргу за сплачені нею комунальні послуги у розмірі 2/3 частки від спільного боргу у розмірі 7.247,40 грн. та моральну шкоду в розмірі 14.000,00 грн.; з [PERSON] - у розмірі 1/3 частки від спільного боргу у розмірі 3.624,34 грн. та моральну шкоду в розмірі 7.000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог, позивачка зазначила наступне. В квартирі спільного заселення [ADDRESS] проживає позивач [PERSON], відповідач [PERSON] разом зі своїми дітьми: повнолітнім [PERSON] та [PERSON], а також третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: син позивачки [PERSON] Спочатку сторони жили в цій квартирі як члени одної родини, але з 1992 pоку, після того як [PERSON] вийшла заміж і переїхала тимчасово жити до чоловіка, припинили вести спільне господарство. В 1994 року [PERSON] розійшлася з чоловіком та повернулася жити в спільну квартиру, але ведення спільного господарства між сторонами не було поновлено. В 1993 році квартира спільного заселення [ADDRESS] була приватизована та належить кожній із сторін в рівних частках. В своєму позові, [PERSON] зазначає, що самостійно сплачую всі комунальні платежі, що нараховуються мешканцям квартири [ADDRESS], однак тільки [PERSON] в добровільному порядку повертає їй свою частку від них. Також, позивачка посилається на своє скрутне матеріальне положення, вона є інвалідом 1-ї групи, у зв'язку із загальним захворюванням, та їй важко самотужки нести всі витрати по утриманню житла, тим більше, що [PERSON] та її діти їй взагалі нічим не допомагають. Загальна сума заборгованості, розрахована позивачем за період з 01.02 2011 року по 31.03.2014 року, складає 10871,74 грн.. В судовому засіданні позивачка та її представник третя особа [PERSON] позов підтримали та просили суд його задовольнити в повному обсязі, відповідачі проти задоволення позову заперечували, надали заперечення на позов, в яких зазначили, що слід застосувати строки позовної давності та розраховувати заборгованість з 30.04.2011 року, моральна шкода позивачем не обґрунтована та ніякими доказами не підтверджена, [PERSON] визнає борг частково у розмірі 4.578,10 грн., так як є матір'ю одиначкою та утримує неповнолітнього сина [PERSON], а син [PERSON] студент та самостійного доходу немає. З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Як випливає з матеріалів справи, в квартирі спільного заселення [ADDRESS] проживає позивачка [PERSON], відповідач [PERSON] разом із своїми дітьми: повнолітнім [PERSON] та [PERSON], а також третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: син позивачки [PERSON] Квартира [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності по ? частки кожному на підставі рішення Приморського місцевого районного суду м. Одеси від 28.11.2003 року, яке набрало чинності 29.12.2003 року. Відповідно до ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У ч. 1 ст. 357 ЦК України закріплено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до довідки (витяг з будинкової книги, склад сім'ї та прописку) від 30.01.2014 року, виданої керівником ділянки № 3 КП «ЖКС «Фонтанський», основник квартиронаймачем є [PERSON]. В своєму позові, [PERSON] зазначає, що самостійно сплачую всі комунальні платежі, що нараховуються мешканцям квартири [ADDRESS], однак тільки [PERSON] в добровільному порядку повертає їй свою частку від них. Також, позивачка посилається на своє скрутне матеріальне положення, вона є інвалідом 1-ї групи, у зв'язку з загальним захворюванням, та їй важко самотужки нести всі витрати по утриманню житла, тим більше, що [PERSON] та її діти їй взагалі нічим не допомагають. Згідно ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Однак, вказане вище спростовується поясненнями відповідачів [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що також сплачують кошти за комунальні послуги, на підтвердження чого надали копії квитанцій. [PERSON] також пояснила, що є матір'ю одиначкою, має на утриманні двох дітей, які самостійного доходу не мають та погоджується сплатити на користь позивачки кошти у розмірі 4.578 (чотири тисячі п'ятсот сімдесят вісім) гривень 10 (десять) копійок. Загальна сума заборгованості, розрахована позивачем за період з 01.02 2011 року по 31.03.2014 року, складає 10871,74 грн.. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, заборгованість слід рахувати з дати звернення до суду, 30.04.2014 року, так як заяви про поновлення строків звернення до суду позивачем надано не було. Як визначено у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно ч. 3 ст. 20 Закону, споживач зобов'язаний, серед іншого, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Також, позивачка просила суд стягнути на її користь моральну шкоду, яку вона оцінює у 21.000,00 грн. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 р. (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, пункт 4 Постанови передбачає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно Позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Однак, позивачем моральна шкода не доведена та необґрунтована, тому суд вважає в задоволенні позову в цій частині належить відмовити. Згідно статті 60 ЦПК України, сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Outcome: partial