Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним уточненим позовом до відповідача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог вказала про те, що вона з 15.08.2000 р. працює в ПАТ «СМНВО». З 02.02.2015 р. працює на посаді провідного інженера лаборанта пятого розряду в центральній заводській лабораторії. На день подачі позову їй було не виплачено заробітну плату за період з червня по вересень 2017 р., у тому числі компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з затримкою термінів її виплати. На даний час відповідач повністю виплатив заборгованість за червень 2017 р. та половину заробітної плати за липень 2017 р. в сумі 1648 грн., але разом з тим залишилась заборгованість за липень 2017 р. вересень 2017 р. в сумі 8019 грн. та й досі не виплачена. Вважає дії відповідача незаконними та такими, що порушують її конституційні права і свободи, як людини і громадянина України. Зазначає, що не може надати суду довідку чи будь-який інший документ, який підтвердить наявну суму та види заборгованості відповідача перед нею. У звязку з цим, просить суд стягнути з відповідача на її користь нараховану та невиплачену заробітну плату за половину липня 2017 р. вересень 2017 р. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, ухвала суду про витребування доказів від 17.11.2017 р. не виконана. Дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 43 Конституції України,- кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до статті 115 КЗпП України,- заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»,- працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ПАТ «Сумське НВО» - працює на посаді провідного інженера - лаборанта (а.с. 8). Як вбачається з наданих представником позивача розрахункових листів,- на день звернення до суду відповідач не виплатив заробітну плату [PERSON] у строки, встановлені колективним договором за липень 2017 року у розмірі 3296 грн., серпень 2017 р. 3189 грн., вересень 2017 р. 3182 грн. (а.с.18). З виписки по операціях по карткову рахунку, відкритому у ПАТ «ПУМБ», вбачається, що [PERSON] 07.12.2017 р. виплачено заробітну у розмірі 1648 грн. З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту та суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити, стягнувши з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за липень 2017 р. в розмірі 1648 грн., серпень 2017 р. у розмірі 3189 грн., вересень 2017 р. - у розмірі 3182 грн. 3296 грн. - 1648 грн. = 1648 грн. 1648 грн. + 3189 грн. + 3182 грн. = 8019 грн. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, то суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 15.11.2017 р. Згідно розяснень, наданих у п. 47 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вбачається, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05.07.2012 р. № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Позивач надав на підтвердження витрат на правову допомогу: договір про надання юридичних послуг від 11.11.2017 р., укладений між ним та ФОП [PERSON]; витяг з реєстру платників єдиного податку; квитанцію від 20.12.2017 р. до прибуткового касового ордеру про сплату 700 грн.; рахунок від 20.12.2017 р.; акт про надання юридичних послуг згідно договору від 11.11.2017 р. Згідно з Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»,- розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій (640 грн. за 1 годину роботи). Фізична особа-підприємець [PERSON] надавала послуги у сфері права щодо надання консультацій, складання позовної заяви згідно з договором про надання юридичних послуг. Суд вважає, що обґрунтованим є розмір витрат на правову допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в сумі 640 грн. за складання позовної заяви. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ПАТ «СМНВО» необхідно стягнути 640 грн. судового збору в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved