Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом. Посилається на те, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.12.2015 р., за реєстраційним номером 791200621244, їй належить земельна ділянка площею 0.2317 га., за адресою с. Подішор б/н, Тячівського району. Однак вказану земельну ділянку їй перешкоджає використовувати за призначенням [PERSON] , який вказує, що земельна ділянка у [ADDRESS] , належить йому на підставі договору купівлі-продажу незакінченої будівництвом будівлі під магазин від 11.01.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом Тячівського нотаріального округу Педан М.В. Відповідно до вказаного договору Дібрівське споживче товариство продало, а покупець [PERSON] купив незакінчену будівництвом будівлю (фундамент) під магазин 13 % готовності, що знаходиться у [ADDRESS] , та зобов`язується закінчити будівництво даного об`єкту. Вказана будівля належала продавцю на підставі будівельного паспорту погодженого з райдержадміністрацією, державного акту на право користування землею та рішення 4-ї сесії 21 скликання Дібрівської сільської ради. Також, з договору вбачається, що норма земельної ділянки не встановлена та приватизація земельної ділянки не проведена. Фактично Дібрівським споживчим товариством продано незакінчену будівництвом будівлю (фундамент) під магазин 13 % готовності, яка не належала останньому на праві власності, як нерухоме майно, без наявності яких не-будь правовстановлюючих документів, а тому договір купівлі-продажу від 11.01.2013 р. не породжує ніяких правових наслідків. Визнання права власності на новостворене майно в судовому порядку ЦК не передбачено, а право зводити на орендованій земельній ділянці будівлі та споруди, право давати дозвіл на будівництво на своїй земельній ділянці таких споруд іншим особам має власник земельної ділянки. Вона не надавала дозволу на продовження будівництва недобудованої будівлі, разом з тим, [PERSON] завезено на земельну ділянку будівельні матеріали для продовження будівельних робіт. Пунктом 3 оскаржуваного договору на відповідача покладено обов`язок закінчити будівництво 29.12.2002 р., тобто до моменту укладення оскаржуваного договору. Враховуючи, що земельна ділянка належить їй на підставі свідоцтва про право власності, то у відповідача не може виникнути право власності на будівлю яка буде зведена на ній. Станом на сьогоднішній день відомостей стосовно вказаного фундаменту; реєстраційний номер об`єкта, тип (призначення) об`єкта; адресу (місцезнаходження) об`єкта; відомості про власника; підстави виникнення, переходу, чи припинення права власності; форму власності; відомості про правонабувача (правонабувачів); опис об`єкта, (дані про об`єкт незавершеного будівництва; найменування та літеровка; загальна та житлова площа; площа земельної ділянки (у разі наявності такої інформації, що формується за результатом проведеної технічної інвентаризації такого об`єкта у реєстрі прав власності на нерухоме майно - відсутні. Предметом оскаржуваного договору є будівельні матеріали. Таким чином, змінивши одну з суттєвих умов двостороннього письмового правочину, якою є предмет договору купівлі-продажу, можна зробити висновок, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між [PERSON] та Дібрівським споживчим товариством не укладався. 11.04.2018 р. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом. Посилається на те, що Дібрівське споживче товариство здійснювало будівництво магазину в [ADDRESS] . 11.01.2003 р. він купив у Дібрівського споживчого товариства недобудовану будівлю вказаного магазину. У відповідності до ст. 120 ч. 5 Земельного кодексу України при переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. У 2015 році з невідомих причин Нижньоапшанська сільська рада винесла рішення яким надала дозвіл на розробку проектів із землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0.2317 га. у [ADDRESS] . У березні 2015 року працівник ДП «Хуст-Земля Карпат» [PERSON] внесла недостовірні відомості до збірного кадастрового плану земельної ділянки в [ADDRESS] , площею 0.2317 га. і не вказала, що на ділянці розміщена недобудована будівля магазину. 16.11.2015 р. на підставі цього плану Нижньоапшанська сільська рада винесла рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність [PERSON] земельної ділянки розташованої в [ADDRESS] . Просить визнати недійсним та скасувати рішення сільської ради № 5 від 23.04.2015 р. та свідоцтво про право власності [PERSON] на земельну ділянку в [ADDRESS] серії [NUMBER] від 01.12.2015 року. До початку розгляду справи по суті Феде уточнив позовні вимоги і крім свідоцтва про право власності на земельну ділянку просив визнати недійсним рішення Нижньоапшанської сільської ради № 7 від 16.11.2015 року. Представники Дібрівського споживчого товариства та третьої особи Нижньоапшанської сільської ради у судове засідання не з`явилися, хоча про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 13.07.2016 р. суддею Тячівського районного суду було постановлено ухвалу про прийняття зустрічного позову до розгляду та об`єднання позовів в одне провадження. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов слід задовольнити, виходячи з наступного. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 частин 1-4 цього ж Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 13 ч.ч. 1, 2 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 42 ч. 1 п. 2 цього ж Кодексу визначено, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. З приписів ст. 76, ст. 77 ч.ч. 1, 2, ст. 78, 79, 80 ч. 2, ст. 81 ч.ч. 1, 5, 6, ст. 83 ч. 1 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ст. 95 ч. 1 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до статті 21 цього ж кодексу суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Із приписів ст. 55 ч.ч. 1 та 5 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. В судовому засіданні встановлено, що 11.01.2003 р. [PERSON] купив від Дібрівського СТ незакінчену будівництвом будівлю (фундамент) під магазин 13% готовності, що знаходиться в [ADDRESS] . Із договору купівлі-продажу (п.2) убачається, що будівля знаходиться на земельній ділянці що належить продавцю на підставі Державного акту на право користування землею. Земельна ділянка на якій знаходиться будівля (фундамент), знаходиться біля центральної дороги, огороджена і добре проглядається, що стверджується фототаблицями. 23.04.2015 р. Нижньоапшанська сільська рада винесла рішення № 5 про надання дозволу [PERSON] на розробку проектів із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0.2317 га. у [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства. 16.11.2015 р. Нижньоапшанська сільська рада винесла рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність [PERSON] земельної ділянки розташованої в [ADDRESS] , на підставі якого, 01.12.2015 р. позивачці було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER]. Проект із землеустрою був виготовлений працівником ДП «Хуст-Земля Карпат» [PERSON] , яка внесла недостовірні відомості до збірного кадастрового плану земельної ділянки в [ADDRESS] , площею 0.2317 га. і не вказала, що на ній розміщена недобудована будівля магазину. Факт внесення недостовірних відомостей у проект землеустрою підтверджується вироком Тячівського районного суду від 27.12.2016 р., яким [PERSON] було визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 358 ч. 2 КК України. Згідно державного акту на право постійного користування землею серії ЗК 011 № 00063, Дібрівському споживчому товариству Тячівської райспоживспілки села Діброва Дібрівською сільською радою народних депутатів надано у постійне користування 2.71 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування для розміщення торгових точок, зокрема комплексного магазину по [ADDRESS] . Відповідно до довідки Нижньоапшанської сільської ради № 340 від 18.02.2019 р. внаслідок перезакладки погосподарських книг Нижньоапшанської сільської ради відбулася зміна назви вулиць села та перенумерація будинків, а саме: колишнім адресам [ADDRESS] дійсно відповідає теперішня адреса, [ADDRESS] . З наведеного убачається, що своїми рішеннями № 5 від 23.04.2015 р. та № 7 від 16.11.2015 р. Нижньоапшанська сільська рада передала у власність [PERSON] земельну ділянку яка згідно державного акту на постійне користування належить Дібрівському СТ і на якій знаходиться незакінчена будівництвом будівля (фундамент) під магазин 13% готовності, яка належить на правах приватної власності [PERSON]. У відповідності до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України право користування цією земельною ділянкою перейшло до [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України, яка діяла на час укладення договору купівлі - продажу при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Оскільки договір оренди земельної ділянки ні з Дібрівським СТ ні з Дібрівською сільською радою Феде не укладав то суд вважає, що при винесенні рішень 24.04. та 16.11.2015 року про передачу спірної земельної ділянки [PERSON] Нижньоапшанська сільська рада була зобов`язана керуватися нормами ч. 2 ст. 120 ЗК України, чинними на той час, згідно з якими у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду які розміщені на земельній ділянці яка перебуває у користуванні, до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Однак сільська рада цього не зробила і в порушення ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу, без припинення права користування [PERSON] земельною ділянкою в порядку визначеному законом, передала у власність іншій особі земельну ділянку на якій розміщено фундамент магазину, що є власністю Феде. Тому суд приходить до висновку, що рішення Нижньоапшанської сільської ради № 7 від 16.11.2015 р., та свідоцтво про право власності [PERSON] на земельну ділянку розташовану в [ADDRESS] , яке було видано не підставі цього рішення слід визнати незаконними та скасувати. Виходячи з наведеного суд також вважає, що підстави для задоволення первісного позову відсутні. Судові витрати слід покласти на [PERSON] . За таких обставин,

Outcome: approved