Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про надання дозволу на виготовлення закордонного паспорта, одержання візи і виїзду за кордон для оздоровлення та відпочинку в країни Шенгенської Угоди (республіку Польщу, Федеративну Республіку Німеччина, республіку Італія, республіку Болгарія, республіку Румунія) без згоди та супроводу його батька [PERSON], протягом трьох років з дня набрання чинності рішення суду. А також просить суд стягнути з відповідача [PERSON] в її користь аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 600грн. до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що він ухиляється від батьківського обов'язку утримувати сина та не надає матеріальну допомогу на утримання дитини. В обґрунтування вимог посилається на те, що після розірвання шлюбу із відповідачем і по даний час дитина проживає із нею, наскільки їй відомо відповідач виїхав за кордон, жодної участі в житті дитини не бере, не спілкується із дитиною, матеріальної допомоги на утримання та розвиток сина не надає, тому просить суд позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просить суд позов задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що дає підстави суду визнати його неявку без поважних причин та дає можливість суду слухати справу у його відсутності з постановленням заочного рішення. Представник третьої особи Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги позивачки підтримала. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав: Сторони [PERSON] та [PERSON] перебувли у зареєстрованому шлюбі з 18.09.2003року, який розірвано 06.06.2007року, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], актовий запис №73. В шлюбі у сторін народилася дитина - син [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], актовий запис №24. Дитина [PERSON], проживає разом із позивачкою [PERSON] за адресою [ADDRESS] Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а згідно ст.181 цього ж кодексу за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182 Сімейного кодексу України та ч. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 віл 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів: наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У підп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення частково, шляхом надання дозволу [PERSON] на виготовлення, оформлення та одержання закордонного паспорта для виїзду за кордон дитини [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], а також стягнення з останнього в користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 600грн. щомісячно, однак не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягувати з 19.08.2016року. Разом з тим, в задоволенні вимог позивача про надання дозволу на виготовлення та одержання візи і виїзду за кордон дитини [PERSON], [INFO], для оздоровлення та відпочинку в країни Шенгенської Угоди (республіку Польщу, Федеративну Республіку Німеччина, республіку Італія, республіку Болгарія, республіку Румунія) без згоди та супроводу його батька [PERSON], протягом трьох років з дня набрання чинності рішення суду, слід відмовити оскільки потрібно враховувати, що суд має можливість відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» виносити рішення на конкретно визначений в часі разовий виїзд дитини без згоди одного із батьків, не позбавленого батьківських прав з зазначенням конкретного місця слідування дитини та строку, на який дитина буде знаходитися за кордоном, та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди одного із батьків суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та можливості спілкування з ним. (подібного висновку дійшов ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних прав в ухвалі від 16.03.2016 року у провадженні 6-33303ск15).

Outcome: partial