Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовська Т.Л. про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу гаража. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 21 січня 1978 року між сторонами було укладено шлюб. Випадково, зі слів сусідів, позивач дізналась, що її чоловік розлучився з нею ще у 2009 році, про що 23 жовтня 2009 року Тернопільським міськрайонним судом винесено заочне рішення. Позивач вважає, що вона з чоловіком має спільні погляди на сімейне життя, але, як у кожній сім'ї, у них виникають тимчасові непорозуміння, тому вона звернулась до суду із заявою про перегляд вищевказаного заочного рішення. За наслідками розгляду даної справи позовну заяву [PERSON] про розірвання шлюбу у зв'язку з повторною неявкою позивача на виклик суду залишено без розгляду. Таким чином, сторони на час звернення [PERSON] до суду перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення [PERSON] дізналась, що 30 березня 2013 року між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу гаража. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі №262. Позивач вважає, що зазначеною незаконною дією відповідач грубо порушив її законне право власності на частину у спільному майні подружжя. Позивач, як співвласник майна, повинна бути повідомлена відповідачем про відчуження спільного майна подружжя і у випадку згоди мала б дати письмову нотаріально посвідчену згоду для вчинення такого правочину, однак такої згоди [PERSON] не давала. Оскільки право власності на вказаний гараж відповідач набув під час шлюбу із позивачем, остання просить суд визнати гараж, право власності якого засвідчене свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції 21 лютого 2014 року та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №187424, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу гаража, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] 30 березня 2013 року та посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №262, з покладенням обов'язку на сторони повернути один одному все, що вони одержали на виконання цього правочину. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на мотиви, викладені у позовній заяві, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечив, просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що під час укладення спірного правочину [PERSON] не перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем, а тому відчужене ним майно є особистою власністю вказаного відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином. Будь-які відомості про неможливість останнього прибути в судове засідання в матеріалах справи відсутні, а тому суд вважає, що його чергова неявка у судове засідання без поважних причин не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, суд вважає, що заявлений позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до свідоцтва про шлюб (повторно) серії [NUMBER] від 06 серпня 2009 року, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, сторони 21 січня 1978 року зареєстрували шлюб. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2009 року (справа №2-6253/2009р.) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 20 червня 2013 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №83 від 20 червня 2013 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено представниками сторін, заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2009 року за заявою [PERSON] про перегляд заочного рішення було скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2014 року (справа №607/8471/14-ц) позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу залишено без розгляду. 17 березня 2015 року колегією суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2014 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2015 року (справа №607/8471/14-ц) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Даним судовим рішенням встановлено, що сторони із 2009 року не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, втратили почуття взаєморозуміння та любові один до одного, стали чужими людьми. Із відмітки у паспорті громадянина України [PERSON] серії [NUMBER], виданому 13 липня 2010 року Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області, вбачається, що 19 серпня 2014 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право власності та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданих 21 лютого 2013 року Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, будівля - гараж [NUMBER], що знаходиться в гаражному кооперативі «Текстильник», належить на праві власності [PERSON] 13 березня 2013 року [PERSON] подав приватному нотаріусу Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовській Т.Л. заяву, в якій повідомив, що відчужуваний ним гараж [NUMBER] в гаражному кооперативі «Текстильник» в місті Тернополі Тернопільської області є його особистою власністю, оскільки на момент його набуття в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних стосунках не перебував. Як слідує із договору купівлі-продажу гаража від 30 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовською Т.Л., [PERSON] (Продавець) передав у власність [PERSON] (Покупець) гараж [NUMBER] в гаражному кооперативі «Текстильник» в місті Тернополі Тернопільської області, а Покупець приймає цей гараж у власність та сплачує за нього певну грошову суму. Пунктом 6 цього договору передбачено, що продавець гарантує, що є повноправним та законним власником гаража, який є предметом цього договору; нікому іншому не проданий, не подарований, іншим особам не відчужений, у спорі та під арештом не перебуває, прав щодо нього у третіх осіб немає. Як зазначено в п.23 постанови Пленуму Верхового Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст.63, 65 СК України. Відповідно до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч.ч.2, 3 ст.65 СК України). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як встановлено судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи спірне нерухоме майно - гараж [NUMBER] в гаражному кооперативі «Текстильник» в м.Тернополі Тернопільської області побудований у 1994 році, однак право власності на нього відповідачем зареєстровано 21 лютого 2013 року. На цей час, як слідує з мотивувальної частини рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в справі №607/8471/14-ц, [PERSON] та [PERSON] не підтримували подружніх стосунків та не вели спільного господарства. Вказане свідчить про неспроможність тверджень позивача про те, що договір купівлі-продажу гаража, який нею оспорюється, вчинено під час перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON], а тому її письмова згода на відчуження вказаного нерухомого майна була обов'язковою. За правилом ст.15 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року № 697-XII, що набрав чинності 15 квітня 1991 року та діяв на момент побудови спірного гаража, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Статтею 17 цього Закону передбачено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. У відповідності до ст.21 Закону України «Про кооперацію» пай кожного члена кооперативу формується за рахунок разового внеску або часток протягом певного періоду. Майнові внески оцінюються у грошовій формі. Розмір паю члена кооперативу залежить від фактичного його внеску до пайового фонду. У разі виходу або виключення з кооперативу фізична чи юридична особа має право на одержання своєї загальної частки натурою, грішми або (за бажанням) цінними паперами відповідно до їх вартості на момент виходу. Судом не встановлено будь-яких доказів фінансової чи трудової участі позивача у формуванні паю члена гаражного кооперативу «Текстильник» для того, щоб визначити розмір частки пайового внеску та прийти до переконання, що спірний гараж, в силу ст.22 КпШС України, є спільною сумісною власністю подружжя, а не особистою власністю [PERSON] Саме виплата паю й є правовою та фактичною підставою реалізації законодавчого положення ст.15 Закону України «Про власність» та виникнення права власності. Така позиція повною мірою узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. За нормами ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Однак, відповідно до положень частин першої та другої ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частинможе доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Законодавством не встановлено недійсності правочину в разі відчуження спільного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними угод щодо відчуження майна без письмової згоди одного з подружжя, при наявності згоди іншого, суди повинні виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї чи майна. У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 08 квітня 2015 року в справі 6-7цс15). Проаналізувавши вищенаведене, суд вважає, що позивач не довела, що гараж [NUMBER] в гаражному кооперативі «Текстильник» в м.Тернополі Тернопільської області є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], а тому при укладенні оспорюваного нею договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна її письмова згода на відчуження цього майна була обов'язковою. За вказаних обставин, суд, проаналізувавши вищевказані норми Закону, приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовська Т.Л. про визнання гаража, право власності на який засвідчене Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції 21 лютого 2014 року та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №187424, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], визнання недійсним договору купівлі-продажу гаража, який укладено між [PERSON] та [PERSON] березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №262, з покладенням на сторони обов'язку повернути одне одному все, що вони одержали на виконання цього правочину, слід відмовити.

Outcome: dismissed