Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 08 липня 2010 року вона вступила у шлюб з відповідачем, який зареєстровано у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції. [INFO] в шлюбі народився син - [PERSON] . Зазначає, що у них після одруження складались відносини нормально впродовж п`яти років, однак такі погіршились після того, як чоловік змінив місце роботи, перейшов на роботу секретарем Лисиничівської сільської ради, почав зловживати алкоголем, приходити додому вночі, в п`яному вигляді, зачасту взагалі не ночував вдома. Окрім цього, вказує, що відповідач неодноразово ображав її, виражався нецензурною лексикою в присутності дитини, а згодом почав застосовувати силу до неї. Також, в позовній заяві позивачкою зазначається, що відповідач вихованням сина не займається, відношення до дитини завжди агресивне. Враховуючи вищевикладене, просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві та просили такий задовольнити. Відповідач у судовому засіданні не заперечив щодо розірвання шлюбу з позивачкою, однак заперечив щодо стягнення з нього судових витрат, мотивуючи таке тим, що позивачем у позовній заяві було зазначено лише про вимогу стягнення з відповідача судових витрат за сплати судового збору, однак нічого не йшлось про стягнення судових витрат на правову допомогу. Досліивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 08.07.2010 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №1070, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 08.07.2010 року. У шлюбі у сторін народився [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 29.12.2020 року. Як вбачається з акту №931 від 22.07.2015 року, [PERSON] не зареєстрована, але фактично проживає разом з сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ч. 2 ст.140 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до статті 51 Конституції Українишлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно статті 24 Сімейного Кодексу Українишлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до частин 3 та 4 статті 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з приписами частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що сторони втратили взаємні подружні почуття, між ними склались відносини, які не сприяють подальшому збереженню їх сім`ї, примирюватись сторони не бажають,таким чином, подальше спільне життя сторін не можливе, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та дитини, тому шлюб з відповідачем слід розірвати. Щодо стягнення з відповідача судових витрат суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 908,0 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією. Щодо посилання відповідача при запереченні стягнення з нього судових витрат на правову допомогу, оскільки при поданні позову позивачка просила стягнути з нього судові витрати саме на сплату судового збору, а не на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до п.17 ч.2 ст.197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд з`ясовує розмір заявлених сторонами судових витрат. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 03.03.2021 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу відкрито провадження у справі та призначено судове засідання з розгляду справи по суті, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про час, дату та місце судового засідання з розгляду справи по суті. Відповідно до ч.9 ст.10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Враховуючи вищевикладене, оскільки в даній справі не передбачено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні, а такий починається з розгляду справи по суті, суд з`ясовує розмір заявлених сторонами судових витрат під час розгляду справи по суті. Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Частиною другою цієї статті передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Відтак, враховуючи вищевказані норми ЦПК України, відмова у відшкодуванні відповідних судових витрат у зв`язку з неподанням стороною попереднього розрахунку судових витрат є правом, а не обов`язком суду. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги-це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем [PERSON] 23.12.2020 року укладено договір №2312/20 про надання правничої допомоги з адвокатом Гірником Володимиром Миколайовичем, відповідно до умов якого адвокат зобов`язується надавати клієнту правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до акту виконаних робіт від 20.01.2021 року адвокат Гірник В.М. надав послуги [PERSON] по договору про надання юридичної допомоги №2312/20 від 23.12.2020 року, а саме: - вивчення наданих документів для позову - 800,00 грн.; усні консультації - 1600,00 грн. (800,00 грн./год.); підготовка позовної заяви вартістю 2400,00 грн. Як вбачається з квитанції №2001/21 [PERSON] оплатила 4800,00 грн. за правничу допомогу згідно договору №2312/20 від 23.12.2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір. Щодо зазначення позивачкою про відшкодування витрат на правову допомогу в частині підготовки позовної заяви в розмірі 2400,00 грн., слід зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позовну заяву підписано самою позивачкою, будь-яких доказів того, що позов готувався адвокатом чи останнім здійснювались будь-які додаткові дії спрямовані на скерування адвокатських запитів, витребовування будь-яких додаткових доказів, документів матеріали справи не містять. Зважаючи на вказане, суд не вбачає підстав для відшкодування витрат на підготовку позовної заяви, а також для стягнення витрат за «вивчення наданих документів для позову». Разом з тим, суд вважає, що частково підлягають до стягнення витрати позивачки на правову допомогу в частині надання адвокатом усних консультацій. Однак, зважаючи на те, що справа є не складною, типовою, з врахуванням часу, необхідного на фактичне надання усної правової допомоги в такій категорії справ, обсягу наданих послуг, суд вважає, що сума на відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 1000 грн. є розумною та не завищеною. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути 1000,00 грн. понесених судових витрат на правову допомогу.

Outcome: approved