Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, у яком зазначила, що 03.11.2001 року між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб, від якого мають двоє неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] . З 2014 року позивач проживає з дітьми у м. Енергодар, Запорізької області. Відповідач допомоги на утримання дітей не надає, у зв`язку з чим у [PERSON] склалося тяжке матеріальне становище. Просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходу щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позову, і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 26.06.2019 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 12). В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача- адвокат Сухенко Ю.М. через канцелярію суду надала письмову заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с. 20). Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являвся, про час, місце і дату слухання справи повідомлявся належним чином через офіційний веб-портал «Судова влада» (а.с. 19). Причини неявки суду невідомі. За таких обставин, враховуючи згоду позивача на слухання справи у відсутність відповідача, суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що з 03.11.2001 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 7), від якого мають двоє неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 5, 6). Відповідач допомоги на утримання дітей не надає, у зв`язку з чим у [PERSON] склалося тяжке матеріальне становище, оскільки остання несе витрати, пов`язані з їх утриманням. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч. 2 ст. 51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. У відповідності до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами частини 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. Чинним законодавством України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. Зобов`язання з утримання дітей виникає за наявності сукупності таких умов: родинного зв`язку між батьками й дитиною (кровний зв`язок між батьками та дитиною або зв`язок між усиновлювачем і усиновленою дитиною); неповноліття дитини; навчання повнолітньої дитини; відсутність підстав для звільнення батьків від сплати аліментів; можливість батьків надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Згідно з частинами 1, 2 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 pоку, батьки або інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Відповідно до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, наявність у платника аліментів рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; докази про витрати платника аліментів, що перевищують десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, а також наявність інших обставин, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Дослідивши надані позивачем письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. Крім того, оскільки позивачі по даній категорії справ звільняються від сплати судового збору при подачі позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України ці витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved