Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про виселення з домоволодіння [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, стягнення витрат по оплаті судового збору. Позовні вимоги мотивувала тим, що 11 жовтня 1994 року між нею [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб в Угорницькій сільській раді Івано-Франківської міської ради, в якому у них народився син - [PERSON] . Після реєстрації шлюбу, на підставі усної домовленості із батьками позивачки вони проживали в їхньому будинку по [ADDRESS] , однак, щасливого співжиття сім`я не мала. Через постійні сварки, непорозуміння між подружжям, психологічне та фізичне знущання відповідачем, позивачка змушена була в 1999 році поїхати на роботу за межі України, так як [PERSON] не брав участі у вихованні сина та забезпеченні сім`ї, обов`язок утримувати та забезпечувати їхнього сина ліг на плечі позивачки. Згодом повернувшись на Україну позивачка намагалась зробити все, щоб зберегти родину, однак, відповідач продовжував принижувати її та сина, часто застосовував фізичне насильство. Тому в 2009 році позивачка змушена була розірвати шлюб з відповідачем. Згідно усної домовленості між позивачкою та відповідачем, останній повинен був підшукати собі житло та виїхати з будинку в найкоротший термін. Після смерті батька позивачки - [PERSON] , який помер у 2012 році, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом вона успадкувала будинок [ADDRESS] . Відповідач не збирається залишати житло, крім того почав перешкоджати позивачці та сину заходити в будинок, створив умови в яких неможливо проживати, понищив меблі, занедбав сантехніку та відмовляється відремонтувати пошкоджені ним речі. Позивачка, будучи уже власником будинку, мала на меті обладнати його для проживання з сином, однак, не мала можливості зайти до житла. За роки проживання відповідача у будинку по [ADDRESS] , відповідач ні копійки не вклав у нього, та навіть навпаки, зробив все для того, щоб жити у ньому було неможливо. Станом на серпень 2017 року відповідач і надалі продовжує жити в будинку, на неодноразові прохання залишити будинок він не реагує, однак, продовжує принижувати позивачку та сина перед сусідами та односельчанами, розповідає незрозумілі для неї історії чужим людям, систематично втоптує їх в бруд, при цьому, позбавляючи можливості користуватись та розпоряджатись власністю. За весь час проживання [PERSON] у будинку він занедбав його до невпізнання, антисанітарія всіх жилих приміщень жахає, в будинку постійний сморід та бруд. Стан будинку потребує капітального ремонту, який позивачка не може зробити, так як відповідач чинить перешкоди та постійно стверджує, що він має право проживати у її власності, оскільки це і його власність також. В травні 2017 року позивачка та її син письмово звернулись до нього з проханням звільнити помешкання, однак, позитивних результатів вони не отримали, що і стало підставою для звернення до суду. Просить постановити рішення, яким виселити [PERSON] з домоволодіння по [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Представник позивача в судовому засіданні вимоги заявленого позову підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Просила позов задоволити в повному. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, оскільки, відповідач проживає у домоволодінні ще до реєстрації шлюбу з позивачкою і по сьогоднішній день користується будинком та оплачує комунальні послуги. Позивачка виїхала за кордон на заробітки залишивши відповідача разом з малолітнім сином. Таким чином, припинення сімейних відносин з позивачкою не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК Україн на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 18.08.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7). На підставі свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 10.08.2012 року прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] (а.с.8). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.03.2012 року (а.с.9). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкоємцем майна [PERSON] ,1930 р.н., який помер [INFO] є його донька [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Згідно зі ст. 317, ч.1 ст. 319, ст. 383 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Як визначено ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статті 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень цих норм, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. При цьому, позивач повинен довести, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п. 33, 34 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року. 12.04.2017 року позивач разом із сином письмово зверталися до відповідача з проханням залишити будинок [ADDRESS] , так як підстав проживати у ньому останній немає (а.с.4). Відповідно до ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у т.ч. колишніх, без надання іншого жилого приміщення власник жилого будинку (квартири) має відповідно дост.157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч.1ст.116 ЖК УРСР, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Представник позивача посилається як на підству задоволення позовних вимог ч.3 ст. 98 ЖК України, тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що відповідач на даний час не є членом сім`ї позивача (колишній чоловік). Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України.Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом з тим, відповідно до чч.1.2 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Кнвенції, викладені у рішенні Європеського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом , переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 ст. 8 Конвенції , та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достаньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушення прав на повагу до житла. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…»(справа «Кривіцька та Кривіцький протии України» від 02.12.2010 року). За таких обставин , враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими, стороною позивача не наведено наявних підстав передбачених законодавством, для виселення відповідача, а тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 379, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 77-81 ЦПК України,

Outcome: dismissed