Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області із позовом про звільнення майна з під арешту. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що їй належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 10.03.1993, укладеного між нею та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області 10.03.1993 та зареєстрованого в реєстрі за № 3-338, відповідно до якого вона отримала у дар недобудований житловий будинок готовністю виконаних робіт 36%. Після добудови житлового будинку право власності на нерухоме майно позивачка зареєструвала в Ізюмському БТІ 29 січня 1996 року, про що свідчить відповідний реєстраційний запис на договорі дарування. 19 грудня 2017 року [PERSON] вирішила здійснити дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS], який належить їй на праві власності, для чого звернулася до Ізюмської державної нотаріальної контори з приводу вчинення правочину щодо відчуження нерухомого майна. Проте нотаріус роз'яснила [PERSON], що на житловий будинок накладено арешт та оголошено заборону на відчуження по зобов'язанням [PERSON]. Арешт зареєстровано 05 травня 2006 року Ізюмською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення Ізюмського Ощадбанку № 492 від 12.06.1993. Хто такий [PERSON] позивачу не відомо, ніяких взаємовідносин ані з ним, ані з Ощадбанком в неї не було. [PERSON] ніколи не був власником житлового будинку по [ADDRESS] Враховуючи, що житловий будинок [ADDRESS] постійно знаходився у власності позивача, вона вважає накладення арешту помилковим та протиправним і таким що порушує її законні права й інтереси. Підстави та причини накладження арешту на її власність за борги іншої особи їй не відомі. Про те. Що накладено арешт на житловий будинок їй стало відомо лише 19.12.2017 із інформації з єдиного державного реєстру, наданої приватним нотаріусом Кардашиною Г.І. Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд зняти арешт з житлового будинку [ADDRESS] який належить [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], місце проживання [ADDRESS] що був зареєстрований 05 травня 2006 року Ізюмською державною нотаріальною конторою Харківської області на підставі повідомлення Ізюмського Ощадбанку № 492 від 12.06.1993 року, шляхом скасування ( вилучення) обтяження з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна за реєстраційним номером № 3179044, зареєстрованого 05.05.2006 16:24:45 Ізюмською державною нотаріальною конторою. Харкіської області. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача до суду повторно не з'явився, про день та час слухання справи повідомлялись належним чином, заяв, клопотань не надійшло. Третя особа Ізюмська державна нотаріальна контора подали до суду письмову заяву про розгляд справи без їх присутності, самостійних майнових вимог не мають. Третя соба [PERSON]. в судове засідання повторно не з'явився, належним чином повідомлявся про день та час слухання справи. Cуд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази, приходить до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 10.03.1993, укладеного між нею та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області 10.03.1993 та зареєстрованого в реєстрі за № 3-338 (а.с.7-8); На теперішній час в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна міститься запис: «Реєстраційний номер обтяження 3179044 від 05.05.2006 року внесений Ізюмською державною нотаріальною конторою на підставі «Повідомлення 12.06.1993, Ізюмський Ощадбанк № 492», Об'єкт обтяження - домоволодіння, адреса [ADDRESS]. При цьому власником майна значиться - «[PERSON]. Причина відсутності коду; архівний запис, Харківська обл.., [ADDRESS]» (а.с.9). Згідно повідомлення Публічного акціонерного товариства «Державний ощадбанк України в особі філії - Харківське обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яка є правонаступником прав та обов»язків Ізюмського Ощадбанку № 492, від 28.12.2017 № 118.11-1/15-710/53/36/2017-20/вих., станом на поточну дату у фізичної особи [PERSON] відсутні будь-які кредитні зобов'язання перед Банком, у тому числі такі, за якими можливо звернути стягнення на нерухоме майно, яке значиться за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене, Банк не заперечує проти вилучення запису про обтяження 3179044, дата, час реєстрації: 05.05.2006 16:24:45, яке виникло на підставі повідомлення Банку від 12.06.1993 № б/н, з Державного реєстру речових на нерухоме майно та/або Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо Нерухомого майна із здійсненням відповідної державної реєстрації в порядку, встановленому чинним законодавством. ( а.с.10). Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності та співставленні між собою, суд враховує таке. У ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, крім цього ст. 16 цього ж кодексу зазначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обтяження - це заборона розпоряджатися або користуватися нерухомим майном, що встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів. Пунктом 4 статті 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягають: заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Разом із тим, абз. 2 пункту 1 статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 19 цього ж Закону підставою для державної реєстрації прав та їх обтяжень є наявність документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 п. 75 цього Порядку, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, також є рішення суду, або постанова державного виконавця, щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник може звернутися до суду з вимогою усунення будь-яких порушень його права. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника на усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позову повністю, оскільки згідно повідомлення Публічного акціонерного товариства «Державний ощадбанк України в особі філії - Харківське обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яка є правонаступником прав та обов'язків Ізюмського Ощадбанку № 492, від 28.12.2017 № 118.11-1/15-710/53/36/2017-20/вих., Банк не заперечує проти вилучення запису про обтяження 3179044, дата, час реєстрації: 05.05.2006 16:24:45, яке виникло на підставі повідомлення Банку від 12.06.1993 № б/н, з Державного реєстру речових на нерухоме майно та/або Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо Нерухомого майна із здійсненням відповідної державної реєстрації в порядку, встановленому чинним законодавством, а тому дана заборона є безпідставною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки запис про арешт майна порушує права позивача на володіння своїм майном. З огляду на вказане, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved