Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 26 листопада 2004 року між нею, [PERSON] та громадянином [PERSON] було зареєстровано шлюб. Шлюб було зареєстровано Виконкомом Миколаївської міської Ради Донецької області Україна, про що зроблено запис № 84. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: · [PERSON], [INFO]; · [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем вони фактично припинили з січня 2015 року. Відповідач живе своїм життям, не піклується ані про неї, ані про дітей. Приймати участь у житті дітей та вихованні бажання не має. Вважає, що продовження шлюбних відносин є недоцільним, жити у родині разом з нею та дітьми відповідач не бажає. Проти розірвання шлюбу відповідач не заперечує. Вони спільно прийняли рішення, що діти залишаються жити з нею після розірвання шлюбу. Спільне майно вони розділили добровільно, спору щодо поділу майна не мають. Просить суд розірвати шлюб, зареєстрований 26 листопада 2004 року Виконкомом Миколаївської міської Ради Донецької області Україна, про що зроблено актовий запис № 84, що був укладений між нею, [PERSON] та [PERSON]. Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». Судові витрати покласти на відповідача. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання. 17 квітня 2015 року надала до суду Заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити (а.с.16). Відповідач [PERSON], повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого йому законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду представника позивача вважає можливим відповідно до правил ч. 1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 26 листопада 2015 року, який був зареєстрований Виконкомом Миколаївської міської Ради Донецької області Україна, актовий запис № 84 (а.с.5). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: · [PERSON], [INFO]; · [PERSON], [INFO] (а.с.6-7). Шлюбні відносини з сторони фактично припинили з січня 2015 року. На теперішній спільне господарство не ведуть. Відповідач живе своїм життям, не піклується ані про неї, ані про дітей. Приймати участь у житті дітей та вихованні бажання не має. Вважає, що продовження шлюбних відносин є недоцільним, жити у родині разом з нею та дітьми відповідач не бажає. Проти розірвання шлюбу відповідач не заперечує. Сторони спільно прийняли рішення, що діти після розірвання шлюбу залишаться жити з матір'ю [PERSON]. Спільне майно сторони розділили добровільно, спору щодо поділу майна не мають. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишити шлюбне прізвище «[PERSON]». Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до пункту 35 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати». У відповідності до п/п 1 пункту 3 статті 2 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви про розірвання шлюбу сплачується судовий збір в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-V111 мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2015 року складала 1 218 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у 243 грн. 60 коп. (а.с.1). З огляду на те, що суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору, сплачена при подачі позовної заяви до суду у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved