Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «В. Н. Т.» (далі - ТОВ «В. Н. Т.») про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, коштів за невикористану відпустку, грошової компенсації та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02 листопада 2017 року наказом № 7 ТОВ «В. Н. Т.» її прийнято на постійну роботу, на посаду «бухгалтер», з окладом згідно штатного розкладу товариства. 12 грудня 2018 року наказом відповідача № 9 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України позивача звільнено з роботи. З моменту звільнення з ТОВ «В. Н. Т.» з позивачем не проведений повний розрахунок по заробітній платі та виплаті відповідної компенсації, а також по виплаті за невикористану відпустку, на що неодноразово протягом 2018-2019 роках вказувалося відповідачу. На дату звільнення загальна заборгованість по заробітній платі за час роботи позивача у товаристві становить: 43 911,40 грн., за мінусом сплати податків: (ПДФО) - на суму: 7 904,06 грн.; військового збору: 658,69 грн., а остаточна сума до виплати на картку, на день звільнення, з урахуванням невикористаної щорічної відпустки становить: 35 348,69 грн. Неодноразові звернення до ТОВ «В. Н. Т.» щодо виплати невиплачених коштів відповідачем ігноруюся. За період з січня 2018 року до грудня 2018 року ТОВ «В. Н. Т.» повинно було здійснити виплату компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату (враховуючи усі належні податкові відрахування) на загальну суму: 1763,22 грн. Отже, загальна сума до виплати становить 37111,91 грн., яка безпричинно не виплачена. Також [PERSON] зазначає, що з грудня 2018 року по даний час вона постійно знаходиться в стані приниження, оскільки на неодноразові прохання по телефону виплатити заробітну плату директор товариства [PERSON] в зневажливій формі безпричинно насміхався над позивачем та говорив, що вона нічого не доб`ється, є ніким і що в неї нічого не вийде, а також й те, що він може нехтувати усі закони і чинити усе на власний розсуд. Таким чином, через приниження [PERSON] переживає постійне відчуття несправедливості та безкарності відносно дій директора ТОВ «В. Н. Т.». Незаконні дії відповідача щодо порушення прав позивача, не обмежувалися лише єдиною вимогою позивача. Ще у березні 2019 року, за заявою [PERSON] , повноважні працівники управління держпраці у Тернопільській області намагалися здійснити перевірку за фактом не виплати товариством коштів, однак ТОВ «В. Н. Т.» здійснювалися перешкоди та навмисне недопущення працівників названого управління до проведення інспекційного відвідування товариства за фактами, висвітленими у предметі позову. Позивач зазнала та продовжує зазнавати значних моральних збитків, пов`язаних зі стресами від скоєного та його наслідків, оскільки їй спричинено моральні страждання, які полягають у негативних щоденних думках та спогадах, недовірі до людей, які можуть обманути її, страх можливого повторення події, насторога, тривога, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, постійний пошук додаткового захисту, дратівливість, реакції замикання, почуття образи, обурення, приниження людської гідності та відчуття несправедливості у суспільстві, переживання щодо своєї соціальної репутації. Бездіяльність та винятковий цинізм керівництва ТОВ «В. Н. Т.» принижують честь та гідність позивача. Причинно-наслідковим фактором неправомірних дій відповідача є те, що він залишив [PERSON] без засобів до існування, враховуючи те, що невиплата їй законно відпрацьованих коштів у товаристві, спричинила великі проблеми у її молодій сім`ї, так як позивач заробляла кошти у товаристві не лише для себе, але й для свого чоловіка, який є інвалідом дитинства 3-ої групи та якому необхідна щорічна реабілітація, що виявилося неможливим за відсутністю коштів, які не були виплачені. Рідний батько [PERSON] важко хворий з діагнозом: злоякісне новоутворення гортані, якому уся сім`я теж намагається надати будь-яку допомогу, але внаслідок неправомірних дій ТОВ «В. Н. Т.», що полягають у позбавленні її коштів, позивач не змогла достатньо допомогти своїм близьким людям. З урахуванням викладеного, [PERSON] просить суд стягнути з ТОВ «В. Н. Т.» на користь позивача заборгованість з невиплаченої заробітної плати при звільненні, кошти за невикористану відпустку та відповідну компенсацію, згідно розрахунку на загальну суму 37111,91 грн., стягнути з ТОВ «В. Н. Т.» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн. 30 жовтня 2019 року суддею Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «В. Н. Т.» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, коштів за невикористану відпустку, грошової компенсації та моральної шкоди. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] та представник позивача, адвокат Романів І.Т. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «В. Н. Т.» в судове засідання не з`явився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, відзиву не подав. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Заслухавши доводи учасників судового розгляду, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне. Згідно записів у трудовій книжці [NUMBER] [PERSON] остання 02 листопада 2017 року прийнята на посаду бухгалтера у ТОВ «В. Н. Т.». Про дане свідчить також наказ № 7 «Про прийняття на постійну роботу» від 02 листопада 2017 року. У відповідності до наказу № 13 «Про затвердження штатного розпису» від 11 червня 2018 року, виданого ТОВ «В. Н. Т.», затверджено і введено в дію з 12 червня 2018 року штатний розпис у кількості вісім штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати 44 500 грн. Зокрема бухгалтеру встановлено заробітну плату у розмірі 7000 грн. 12 грудня 2018 року позивач звільнена з роботи за згодою сторін (наказ № 19 від 12 грудня 2019 року). В судовому засіданні встановлено, що 04 березня 2019 року [PERSON] зверталася із письмовою заявою до Управління Держпраці у Тернопільській області з приводу порушень її трудових прав посадовими особами ТОВ «В. Н. Т.» Із відповіді Управління Держпраці у Тернопільській області № 1131/01-05-4.3/19 від 26 березня 2019 року слідує, що Управління розглянуло заяву позивача. Відповідно до письмової інформації, наданої на запит Управління Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області, позивач перебувала в трудових відносинах з TOB «В. Н. Т.» в 2018 році, в період з січня по листопад. З метою якісного і всебічного з`ясування обставин, викладених у зверненні [PERSON] , Управлінням здійснено спробу проведення інспекційного відвідування у TOB «В. Н. Т.» за місцем його знаходження (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), а саме: [ADDRESS] . За вказаною адресою, інспекторам праці не вдалося потрапити в приміщення товариства, оскільки вхідні двері були зачинені, посадових осіб товариства не виявлено. Враховуючи те, що жодного документу необхідного для проведення інспекційного відвідування з питань дотримання вимог законодавства про працю надано не було, складено Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування та Вимогу про надання документів, які надіслано за адресою товариства рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Вищевказаною Вимогою зобов`язано керівника TOB «В. Н. Т.» [PERSON] у строк до 17 год. 00 хв. 18 березня 2019 року надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування. Документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування та розгляду звернення, надані не були. З метою проведення інспекційного відвідування TOB «В. Н. Т.» 19 березня 2019 року був здійснений повторний вихід за місцем його знаходження Дорошенка [ADDRESS] . За вказаною адресою, інспекторам праці знову не вдалося потрапити до товариства, оскільки вхідні двері були зачинені, посадових осіб не виявлено. В зв`язку із невиконанням Вимоги про надання документів, необхідних для проведення інспекційного відвідування, складено Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування. Враховуючи викладене вище, здійснити перевірку викладеної позивачем у зверненні інформації не є можливим. За фактом недопущення до проведення інспекційного відвідування, створення перешкод у його проведенні, у відношенні TOB «В. Н. Т.», Управлінням вживаються заходи впливу відповідно до наданих повноважень. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податку про суми виплачених доходів та утриманих податків № 243 від 08 жовтня 2019 року [PERSON] за період з 1 кварталу 2017 року по 2 квартал 2019 року станом на 02 жовтня 2019 року отримувала доходи з таких джерел: 1 та 2 квартал 2017 року від СПД [NUMBER] заробітна плата в сумі 9900,00 грн. та 9900 грн.; 3 квартал 2017 року від ТМРЦЗ державну та соціальну матеріальну допомогу в сумі 330,32 грн. та від СПД [NUMBER] заробітну плату в сумі 3300,00 грн.; 4 квартал 2017 року від ТМРЦЗ державну та соціальну матеріальну допомогу в сумі 2626,06 грн. та від ТОВ «В. Н. Т.» заробітну плату в сумі 7818,18 грн.; 1 та 2 квартали 2018 року від ТОВ «В. Н. Т.» заробітну плату в сумі 2928,57 грн. та 19000,00 грн.; 3 квартал 2018 року інформація про доходи відсутня; 4 квартал 2018 року та 1 квартал 2019 року від ТОВ «Сахара» заробітну плату в сумі 2533,73 грн. та 2585,47 грн.; 1 та 2 квартали 2019 року від СПД [NUMBER] заробітну плату в сумі 7302,75 грн. та 12519,00 грн. Вказані відомості відповідають інформації, яка надана Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-7, Форма ОК-5), індивідуальні відомості про застраховану особу - [PERSON] , дата формування виписок: 13 вересня 2019 року. 03 жовтня 2019 року [PERSON] звернулася до директора ТОВ «В. Н. Т.» із листом-вимогою про виплату заборгованості по заробітній платі, однак вказана вимога виконана не була, що і стало причиною звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав. Згідно свідоцтва про шлюб, виданого 06 серпня 2016 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, 06 серпня 2016 року позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] . Як слідує з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0342529 та пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , виданого 17 березня 2015 року Пенсійним фондом України, чоловік позивача [PERSON] є інвалідом третьої групи з дитинства. Витяг з медичної карти стаціонарного хворого на злоякісне новоутворення від 16 квітня 2019 року наданий КНП «ЛОРЛДЦ» Онкологічне-хірургічне відділення (голова, шия), [PERSON] 04 квітня 2019 року був госпіталізований у вказаний лікувальний заклад з злоякісним новоутворенням гортані. Рецидив після ТГТ у 2015 році. [PERSON] є батьком позивача, яка після одруження змінила прізвище на « [PERSON] », що вбачається із свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 27 лютого 1992 року, виданого відділом загсу міськвиконкому м. Тернопіль. З врахування встановлених обставин, суд вважає, що до виниклих між сторонами правовідносин слід застосувати наступні норми процесуального та матеріального права. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який полягає в тому, що суд не має права виходити за межі вимог сторін (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За змістом статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Згідно частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. В силу статті 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносись рішення по суті спору. Відповідно до частин 1, 2 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно наданої позивачем зведеної розрахункової відомості нарахування та виплати заробітної плати за період з 02 листопада 2017 року по 12 грудня 2018 року, розрахунку компенсації за невикористану відпустку, на дату звільнення, загальна заборгованість ТОВ «В. Н. Т.» по заробітній платі за час роботи [PERSON] у товаристві становить: 43 911,40 грн., за мінусом сплати податків: ПДФО - на суму 7904,06 грн.; 658,69 грн. військового збору. Відтак, остаточна сума заборгованості, з урахуванням невикористаної позивачем щорічної відпустки, становить: 35 348,69 грн. За період з січня 2018 року до грудня 2018 року ТОВ «В. Н. Т.» також повинно здійснити виплату позивачу компенсацію індексації за несвоєчасно виплачену заробітну плату (враховуючи усі належні податкові відрахування) на загальну суму: 1763,22 грн. За наведених вище обставин, беручи до уваги встановлені законодавством гарантії нарахування, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість з невиплаченої заробітної плати при звільненні та компенсацію за невикористану відпустку на загальну суму 37111 грн. 91 коп., із вирахуванням з цієї суми податків, зборів та обов`язкових платежів. Зроблений судом висновок про необхідність вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів ґрунтується на тому, що здійснивши розрахунок належної до виплати заборгованості із заробітної плати та інших виплат позивач не врахувала розмір єдиного соціального внеску (ЄСВ). При звільненні працівника ЄСВ нараховується за ставкою 22 % на фактично нараховану зарплату незалежно від її розміру, але з урахуванням максимальної величини бази нарахування. Що стосується заявленої [PERSON] вимоги про стягнення моральної шкоди, судом встановлено наступне. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Виходячи з положення статті 23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до нещасного випадку чи професійного захворювання. Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (далі по тексту - Постанова Пленуму), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Водночас, п. 13 Постанови Пленуму встановлено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, при визначенні суми моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд враховує характер, обсяг та тривалість страждань [PERSON] у зв`язку з невиплатою їй заробітної плати та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає, що з відповідача в користь позивача слід стягнути 5000,00 грн. грошового відшкодування моральної шкоди. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial