Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою про встановлення факту смерті. Зацікавлена особа по справі - Черкаський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. В обґрунтування заяви вказує, що вона - [PERSON] являється донькою [PERSON], який помер [INFO] року на тимчасово окупованій території України, а саме в м. Горлівка Донецької області внаслідок повторного інфаркту передньої стінки міокарда. Також вказує, що зареєструвати вказаний факт в органах РАЦС України на даний час неможливо, оскільки документи про смерть [PERSON] видані на тимчасово окупованій території не створюють правових наслідків. Просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженця с. Лежнівка Могильовського району Могильовської області, Білорусь, який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та помер [INFO] року в м. Горлівка Донецької області внаслідок повторного інфаркту передньої стінки міокарда. В судовому засіданні заявниця [PERSON] заяву підтримала заяву та просила її задовольнити. В судове засідання представник зацікавленої особи - Черкаського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області не з'явився, направивши до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника. Суд заслухавши пояснення заявниці, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку про задоволення заяви, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи, а згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO] є дочкою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] від 18.10.1988 року. Як вбачається з лікарського свідоцтва про смерть №248 від 03.04.2017 року, виданого Центральної міської лікарні № 1 м. Горлівка гр. [PERSON], [INFO] помер в Центральній міській лікарні № 1 м. Горлівка [INFO] року, причиною смерті став повторний інфаркт передньої стінки міокарда (а.с. 10). 04.04.2017 року Горлівським міським віддідом записів актів цивільного стану «Государственной регистрационной палаты Министерства юстиции Донецкой Народной Республики» видано Свідоцтво про смерть [INFO] року [PERSON], [INFO], який народився в с. Лежнівка Могильовського району Могильовської області, Республіка Білорусь (а.с. 9). 11.05.2017 року Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], [INFO], оскільки для підтвердження факту смерті [PERSON] пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. На теперішній час для проведення реєстрації смерті [PERSON] необхідно встановити факт його смерті, оскільки він помер на території Донецької області, яка на теперішній час є тимчасово окупованою територією і документи видані органами та установами, створеними в порядку не передбаченому законами України, є недійсними. Тому заявниця звернулась до суду із зазначеною заявою задля можливості в подальшому реалізувати свої законні права після смерті її батька [PERSON] Відповідно до роз'яснень, викладених у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Як встановлено судом подія смерті [PERSON], [INFO] відбулася [INFO] року на території м. Горлівка Донецької області, тобто частині України, яка відповідно до Постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 №252-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085 (із змінами згідно розпорядження КМУ від 05.05.2015 року №428-р) «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», є територією на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Даючи оцінку допустимості у даній цивільній справі таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», - будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 9 Закону №1207-VII встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Лоізіду проти Туреччини», «Кипр проти Туреччини»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії», «Іласку та інші проти Молдови та Росії»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кіпр проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, встановлюючи наявність факту смерті [PERSON], [INFO], суд вважає за можливе прийняти в якості доказів документи, які видані на території де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. За обставин справи вбачається, що встановлення факту смерті [PERSON], [INFO] необхідне для захисту та реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, забезпечення встановленого в Україні правового порядку регулювання правових наслідків смерті фізичної особи. При цьому, суд враховує, що відповідно до ч.1 ст. 257-1 ЦПК, із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України можуть звернутися родичі такої особи. Визначаючи наявність у заявниці права звернення до суду з заявою про встановлення факту смерті [PERSON], [INFO], суд виходить з того, що закон не містить чіткого визначення поняття родичі. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 03.06.1999 №5-рп/99 виокремив наявність таких важливих ознак сім'ї, як членство в сім'ї, кровна спорідненість, родинні зв'язки, шлюбні відносини. Статтею 1 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено визначення поняття близьких осіб, до яких, зокрема, законом відноситься - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням згаданого суб'єкта. Тож, з урахуванням зазначеного, враховуючи засади добросовісності, справедливості і розумності регулювання цивільно-правових відносин, суд вважає, що для цілей, передбачених ст. 257-1 ЦПК заявницю можна вважати особою, яка має право на звернення до суду і заявою про встановлення факту смерті [PERSON], [INFO]. Враховуючи досліджені у судовому засіданні письмові докази та оцінюючи їх у сукупності, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON], який народився [INFO] року, дійсно помер [INFO] року на території м. Горлівка Донецької області, Україна, внаслідок повторного інфаркту передньої стінки міокарда, а тому й дійшов до висновку про можливість задоволення вимог заявника. Згідно із ч. 7 ст. 235 ЦПК при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 4 ст. 2571 ЦПК ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved