Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рогатинського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. У позовній заяві зазначено, що 13.05.2010 року між нею, [PERSON], і [PERSON] у виконавчому комітеті Пуківської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області було зареєстровано шлюб, актовий запис про одруження за №1. Від спільного проживання в шлюбі в них народився син [PERSON], [INFO]. Спільне проживання з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння щодо вирішення житлових, фінансових потреб. Вони припинили спільне проживання. Примирення і подальше спільне проживання у шлюбі неможливе. Просила шлюб розірвати. Крім того, відповідач добровільно не надає коштів на утримання малолітнього сина, хоч має таку можливість, оскільки є особою працездатного віку, інших утриманців у нього немає. Просила стягувати на її користь на утримання малолітнього сина аліменти в твердій грошовій сумі по 1000 грн. щомісячно. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги щодо розірвання шлюбу підтримала повністю із підстав, зазначених у позовній заяві. Крім того, пояснила, що в березні 2014 року відповідач звертався до суду із позовом про розірвання шлюбу. Рогатинським районним судом їм двічі надавався термін для примирення і збереження сім'ї спочатку на чотири місяці, потім ще на один місяць. В подальшому позовну заяву було залишено без розгляду. Вони почали проживали окремо від батьків в м.Рогатині. Однак примирення між ними було короткочасним. Відповідач нехтував сімейними цінностями, в них не було порозуміння щодо спільного вирішення сімейних питань. Через два місяці проживання після примирення вони припинили спільне проживання. В даний час вона більше не бажає проживати з [PERSON] Просила шлюб розірвати, не надавати терміну для примирення, оскільки таке примирення неможливе. Крім того, дитина проживає разом з нею. Позивач добровільно не надає коштів на утримання малолітнього сина, інколи купує дитині деякі речі, з березня 2014 року почав оплачувати кошти за перебування сина в дошкільному закладі. З тих підстав, що відповідач має постійне місце роботи, просила визначити розмір аліментів в ? частці від усіх видів його заробітків щомісячно. Відповідач у судовому засіданні позовних вимог не визнав зовсім. Пояснив, що причиною непорозумінь, які виникають у сім'ї, є втручання матері дружини у їхнє спільне проживання. Позивачка не бажає проживати окремо від матері, не має власної думки щодо вирішення сімейних проблем. В усьому покладається на матір, починаючи з вирішення дрібних побутових проблем, завершуючи визначенням місця їх проживання. Сім'я дружини утримує велике господарство, постійно залучає позивачку до роботи. Через це вільного часу на особисте життя в них немає. Син проживає з дружиною, кошти на його утримання він надає добровільно, однак не бажає, щоб цими коштами розпоряджалася мати його дружини, а тому самостійно купує дитині необхідні речі. Він проводить оплату за відвідування сином дошкільного закладу, купляє дитині все необхідне, в тому числі ліки. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Суд, вислухавши доводи сторін по справі, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони з 13 травня 2010 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER], виданим 19 листопада 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рогатинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області (а.с.4). [PERSON] і [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER], виданим 30 травня 2011 року виконавчим комітетом Пуківської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області (а.с.5). [PERSON] працює слюсарем з ЕРПГ в ПАТ «Івано-Франківськгаз» (Рогатинському управлінні). Форма працевлаштування - основне місце роботи. Отримує заробітну плату, що підтверджується довідкою 31629/08.145, виданою 23.12.2014 року. [PERSON], [INFO], уродженець с.Пуків Рогатинського району Івано-Франківської області, зареєстрований за адресою [ADDRESS], що підтверджується довідкою №20/716/14, виданою 21.11.2014 року Рогатинським районним сектором управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області Відповідно до вимог ст.112 СК України при розірванні шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову. Бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. За ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Дані положення закріплені у ст.55 Сімейного кодексу України. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Суд не зобов'язаний призначати сторонам строк для примирення. Це робиться лише тоді, коли збереження шлюбу можливе на почуттях любові та поваги, підтримки один одного. За наведених вище обставин та доказів, досліджених та перевірених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження сім`ї неможливе. Сторони припинили спільне проживання, не підтримують подружні стосунки, у позивачки наявне стійке волевиявлення на припинення шлюбу. Крім того, суд враховує ту обставину, що сторонам двічі надавався термін для примирення і збереження сім'ї, однак після короткочасного примирення, вони знову припинили спільне проживання. Викладені обставини свідчать про те, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, що має істотне значення. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. За змістом ст.180 Сімейного кодексу України обов'язок надавати утримання неповнолітнім дітям, які не досягли 18 років, покладається рівною мірою на обох батьків. Неповнолітні діти нездатні самі здобувати кошти для існування. Обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дітей - моральний обов'язок і найважливіший правовий обов'язок їх батьків. При ухиленні від його виконання необхідні кошти можуть бути стягнуті за рішенням суду. За частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За ст.182 Сімейного кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.1 ст.183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Встановлення в законі правила про стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) батьків переслідує, передусім, мету найповніше охороняти інтереси дитини, забезпечити їй одержання не лише необхідних для життєдіяльності коштів, але і зберегти, за можливістю, той рівень життя, який дитина мала при спільному проживанні з обома батьками. Відповідач має постійне місце роботи, отримує заробітну плату, а тому позов про стягнення аліментів підлягає до задоволення в частці від заробітку відповідача. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, що мають істотне значення для справи. Зокрема, стан здоров'я та матеріальне становище сторін по справі - обоє є здоровими особами працездатного віку, позивачка на даний час не працює, відповідач має постійне місце роботи, отримує заробітну плату; стан здоров'я дитини, яка періодично хворіє, потребує лікування, відсутність у відповідача інших утриманців. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial