Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду 13 січня 2014 року з позовом, вказавши, що з 27.05.1998 року вона є єдиною власницею [ADDRESS], що у м. Кривому Розі та в звязку з тим, що дана угода не дооформлена належним чином не може ставитись питання про виникнення права власності на майно у відповідача по справі [PERSON] Позивач вказує, що її колишній чоловік [PERSON], [INFO], який зареєстрований формально у [ADDRESS] та за даною адресою не мешкає понад 2,5 року, особистих речей відповідача у квартирі немає. Факт реєстрації відповідача у квартирі спричиняє нарахування комунальних послуг з урахуванням його реєстрації, які він жодного разу не сплачував, а також перешкоджає користуватися квартирою. Мирним шляхом відповідач знятися з реєстрації не бажає, тому [PERSON] просить усунути перешкоду в користуванні квартирою [ADDRESS], та зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Позивач [PERSON] до залу судового засідання не зявилася, звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, на позові наполягає. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином відповідно до чинного законодавства через газету «Вісті Придніпровя» № 15 (1508) від 27 лютого 2014 року. Приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.05.1998 року зареєстрованого у Криворізькому міському БТІ позивач являється власником квартири [ADDRESS]. На даний час у вищевказаній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідач по справі [PERSON] не мешкають за вищевказаною адресою з серпня 2011 року, що підтверджується актом про не проживання (а.с. 8). Згідно ст.. 405 ЦК України член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи із займаного приміщенні та інше). Із вказаної норми випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст..7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст..ст.71, 72, 107, 116, 156 ЖК України, ст.. 405 ЦК України). А тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Суд беручи до уваги вищевикладене, вважає можливим задовольнити позов частково.

Outcome: partial