Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про визнання договорів недійсними, мотивуючи позовні вимоги тим, що в січні 1992 року помер її чоловік і вона залишилась проживати одна. В 2006 році її донька [PERSON] запропонувала забезпечувати її доглядом, харчуванням, утриманням житлового будинку і присадибної ділянки, де вона проживає, взамін на те, що після смерті дана нерухомість перейде у її власність. Донька пояснила, що з цією метою необхідно у нотаріуса підписати відповідні угоди. 19.06.2006 року у приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу [PERSON] вона підписала два договори, в текст яких особливо не вчитувалась, оскільки повністю довіряла своїй дочці і була впевнена, що угодами передбачені всі її права. Із роз'яснень нотаріусом умов договору вона зробила висновок, що дані угоди є договорами довічного утримання, оскільки в тексті договору був пункт стосовно того, що вона залишається проживати в своєму будинку до кінця життя. Однак, допомога її доньки щодо піклування про неї та догляд за будинком була не регулярною. Всупереч обіцянкам доньки вона купує продукти харчування та, зважаючи на вік, часто вимушена витрачати значні кошти на медикаменти, оскільки, часто хворіє. Крім того, донька взагалі змінила місце проживання та залишила її одну. Після цього від доньки вона дізналась, що 19.06.2006 року вона насправді підписала договір дарування жилого будинку та договір дарування земельної ділянки. Позивач вважає, що договір дарування житлового будинку від 19.06.2006 року, який зареєстровано в реєстрі за №3853 та договір дарування земельної ділянки від 09.06.2006 року, який зареєстровано в реєстрі за №3854 недійсними, оскільки укладаючи договори дарування, вона мала на меті відчуження на користь відповідача житлового будинку, який є її єдиним житлом, земельної ділянки для обслуговування даного житла, лише за умови її довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірні договори вона б не укладала. Крім того, зазначила, що під час укладання вказаних договорів, був відсутній факт її волевиявлення, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання. Укладаючи спірні договори, вона помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після їх укладення між нею та відповідачем. Просила визнати недійсними договір дарування жилого будинку від 19.06.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу [PERSON] 19.06.2006 року, який зареєстровано в реєстрі за №3853, укладений між [PERSON] та [PERSON] та договір дарування земельної ділянки від 19.06.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу [PERSON] 19.06.2006 року, який зареєстровано в реєстрі за №3854, укладений між [PERSON] та [PERSON]. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, однак представник позивача [PERSON] подав через канцелярію суду заяву, в якій зазначив, що позов підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити. Справу просить розглядати у його відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомила, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд вважає, що відповідач належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи. 12.09.2014 року відповідач [PERSON] подала через канцелярію суду письмові пояснення на позову заяву, які посвідчені секретарем сільської ради, в яких зазначила, що в 2006 році вона запропонувала своїй матері [PERSON] забезпечувати її доглядом, харчуванням, утриманням її житлового будинку і присадибної ділянки, де на той момент проживала ([ADDRESS]) в належному стані взамін на те, що після смерті дана нерухомість перейде у її власність. Проте, вона не бажала проходити довгу та тяжку процедуру спадкування майна і запропонували матері укласти оспорювані угоди. Крім того, знаючи, що мати за життя не забажає передати їй у власність нерухомість вона сказала їй, що вона підпише договора довічного утримання, на що мати погодилась. Однак, в зв'язку із скрутним фінансовим становищем вона не змогла належним чином доглядати мати та нерухомість. Між ними постійно виникали сварки з цього приводу. Крім того, вона вже не проживає у житловому будинку що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позовну заяву визнає, розгляд справи просить провести у її відсутність. Відповідач [PERSON] у вказаних письмових поясненнях на позовну заяву зазначила, що позовну заяву визнає, розгляд справи просить провести у її відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 19.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала), а [PERSON] прийняла дарунок - цілий жилий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] та розташований на присадибній ділянці, яка належить [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №147221, виданого 01.04.2005 року Вінницько - Хутірською сільською радою на підставі рішення 13 сесії 4 скликання цієї ж ради від 13.10.2004 року і яка подарована [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу [PERSON] 19.06.2006 року за №3854 (а.с.3). Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу [PERSON] 19.06.2006 року за №3853. 19.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала), а [PERSON] прийняла у дарунок - земельну ділянку площею 0,1878 га, кадастровий номер 0520681003020020135, яка розташована в [ADDRESS], яка належить [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №147221, виданого 01.04.2005 року Вінницько - Хутірською сільською радою на підставі рішення 13 сесії 4 скликання цієї ж ради від 13.10.2004 року (а.с.4). Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу [PERSON] 19.06.2006 року за №3854. З довідки, виданої виконкомом Вінницько - Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 23.04.2014 року за №356 вбачається, що відповідач [PERSON] проживає та зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Судом встановлено, що позивач є особою похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання, і укладаючи спірні договори, помилялася щодо правової природи правочинів, прав та обов'язків, які виникнуть після їх укладення між нею та відповідачем, що свідчить про укладення договору під впливом помилки. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Суд, врахувавши те, що договір дарування жилого будинку та договір дарування земельної ділянки порушують права позивача, оскільки в силу похилого віку і за станом здоров'я, укладаючи з [PERSON] вказані договори, позивач помилялася стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цих правочинів, прав та обов'язків сторін, оскільки вважала ці правочини договором довічного утримання, відповідно до умов якого інша сторона договору зобов'язувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після смерті позивачки, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірні договори не були б укладені, дійшов висновку, що є підстави для визнання договорів дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Відповідні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа № 6-9цс13) та постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року (справа № 6-69цс14), які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 243 грн. 60 коп. судового збору.

Outcome: approved