Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання, посилаючись на наступне: 23 листопада 2019 року [PERSON] , зареєструвала шлюб з [PERSON] в Малиновському районному у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №4078.Шлюб у сторін - перший. [INFO] від шлюбу народився син - [PERSON] , який мешкає разом з позивачем. Після народження дитини, [PERSON] разом з чоловіком переїхали мешкати до будинку [ADDRESS] , який належить бабусі та батькам позивача, де їм було виділено житлове приміщення для подальшого мешкання разом з дитиною. Малолітня дитина в подальшому була зареєстрована за вказаною адресою за згодою власників. В подальшому відносини між позивачем, батьками позивача та відповідачем стали вкрай напружними. Фактично майже через місяць після народження дитини, відповідач добровільно зібрав всі свої речі, та переїхав мешкати в інше місце без поважних обставин, посилаючись на те, що подальше його мешкання разом з позивачем та дитиною наносять йому душевне страждання.Позивач вважає, що у зв`язку з виниклою морально-психологічною обставиною, встановлення режиму окремого мешкання надасть позивачу та відповідачу час проаналізувати своє ставлення до подружжя, дитини, проаналізувати свою поведінку та дійди до висновку про можливість збереження шлюбу або розірвати шлюб після досягнення дитиною 1 року. В квітні 2020 року позивач та відповідач зупинили шлюбні відносити, перестали вести сумісне господарство. Таким чином позивач просить суд позов задовольнити. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Роїк У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Єрьоменко Л.В. не зявились, надали до суду заяву в якій вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечували проти постановлення заочного рішення . Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про поважність причини неявки до судового засідання суд не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за місцем його реєстрації, відповідач не з`являвся до судового засідання без поважних причин та не повідомив суд про поважність причин неявки, відзиву на позов відповідач не надав, та оскільки, сторона позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд доходить висновку про можливість заочного розгляду справи на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених сторонами письмових доказів. 23 листопада 2019 року між позивачем та відповідачем в Малиновському районному у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області зареєстровано шлюб, актовий запис №4078. Шлюб у позивача та відповідача - перший. [INFO] від шлюбу народився син - [PERSON] , який мешкає разом з позивачем. Після народження дитини [PERSON] подружжя стало мешкати за аресою [ADDRESS] , в будинок, який належить родичам позивача. Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту надання адміністративних послуг [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою [ADDRESS] - 08.04.2020 року. В квітні 2020 року відповідач добровільно зібрав свої речі, та переїхав мешкати в інше місце без поважних обставин. На даний час позивачка має намір юридично закріпити фактичне окреме проживання з її чоловіком, для можливості переглянути їх спільні проблеми у шлюбі, так як сторони не мають наміру розривати шлюб. Дані обставини і стали підставою для звернення [PERSON] з відповідною позовною заявою до суду. Відповідно до ст.119 Сімейного кодексу України особа, за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Відповідно до п.12 Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду україни «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» від 21.12.2007 року при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту, які застосовуються судом, встановлені ст.5 Цивільного процесуального кодексу України, з положень якої випливає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності та з огляду на те, що відповідач позов визнав, суд за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку прозаконність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved