Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду із позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, третя особа - Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради. В обґрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] зазначила, що з грудня 2003 року по жовтень 2008 року позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем. [INFO] від шлюбу народився син [PERSON]. 07.10.2008 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Луганська, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 600 від 07.10.2008 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], на користь позивачки не стягуються на підставі згоди про припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно (Договір про припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з передачею права власності на 1/2 (одну другу) частку квартири). З січня 2012 року дитина має статус дитини-інваліда, у зв'язку з перенесеною операцією на дихальних шляхах у грудні 2011 року у м. Києві та позивачка є законним представником дитини-інваліда, про що свідчить посвідчення про інвалідність [NUMBER] від 29.05.2012 року видане Жовтневим управлінням праці та соціального захисту населення у м. Луганськ. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. З жовтня 2014 року дитина проживає разом з позивачкою у м. Сєвєродонецьк, перебуває разом з позивачем на обліку як внутрішньо переміщена особа, батько залишився на непідконтрольній території, позивачка самостійно несе усі витрати по утриманню та лікуванню сина, при цьому неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні їх спільного сина, однак звернення позивачки залишено відповідачем без задоволення. Позивачка має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину [PERSON] в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Позивачка неодноразово зверталась в усній формі, а також за допомогою електронної пошти до відповідача з проханням надати дозвіл на недовготривалий тимчасовий виїзд сина [PERSON], [INFO], за кордон, але дані прохання були залишені відповідачем без відповіді. За таких підстав позивач була вимушена звернутися до суду з позовом, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], 1980 року народження, до досягнення ним 16 років, тобто до [INFO] У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується оголошенням про виклик до суду на офіційному веб-сайті Сєвєродонецького міського суду Луганської області, про причину неявки в судове засідання суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] Представник третьої особи Служби у справах дітей Сєвєродонецької міської ради у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується розпискою про отримання повістки про виклик до суду. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно з копією свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 25.06.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Краснодонського міського управління юстиції Луганської області, [PERSON] народився [INFO], про що зроблено відповідний запис № 177. В графі батько зазначений - [PERSON], мати - [PERSON]. Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER], виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 600 від 08.10.2007. Згідно з копією посвідчення серії [NUMBER], виданого Жовтневим УПСЗН [PERSON] дитина-інвалід, опікуном якого є [PERSON]. Згідно з копією договору про припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з передачею права власності на 1/2 частку квартири серії ВМЕ № 344644 від 15.05.2009, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Прівальцевою Я.В., зареєстрованого в реєстрі за № 661, платник аліментів [PERSON], з метою припинення обов'язку по сплаті аліментів на користь малолітнього сина [PERSON], передав у його власність належну йому на праві приватної власності 1/2 частку квартири [ADDRESS] Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем права їх неповнолітнього сина на повноцінний відпочинок та оздоровлення за кордоном із метою підвищення рівня його світогляду, покращення здоров'я, фізичного та духовного розвитку, що відповідає інтересам дитини у межах здійснення нею батьківських прав та обов'язків. Вказані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з вимогами ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з вимогами частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм, суд вважає, що дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, у конкретно визначену країну або країни, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном, а надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та статей 141, 153, 157 СК України. Аналогічного правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23.04.2018 року у справі № 705/2898/17-ц (провадження № 61-14081св18). Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Як вбачається з позовних вимог [PERSON], остання просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], 1980 року народження, до досягнення ним 16 років, тобто до [INFO] При цьому, позивач у своєму позові не зазначає конкретну поїздку за кордон із зазначенням її початку й закінчення та без зазначення конкретної країни або країн перебування, тобто просить надати дозвіл на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків, що суперечить вищевказаним нормам Закону. За таких обставин, враховуючи, що рішення суду має бути ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, слід відмовити.

Outcome: dismissed