Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач, [PERSON], у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримала повністю і просила розглядати справу за її відсутності. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Із позовних вимог [PERSON] вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 17 липня 2013 року. Від шлюбу дітей немає. Вказує, що подружжя не зійшлося характерами. Із січня 2015 року сторони проживають окремо. Примирення неможливе. Із урахуванням заяви від 12 грудня 2016 року, просила розірвати шлюб і відновити їй дошлюбне прізвище. Відповідач у справі, [PERSON], в судове засідання не з'явився повторно, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення, із таких підстав. Як вбачається із матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 17 липня 2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції в Івано-Франківській області про що складено відповідний актовий запис № 43. До шлюбу у позивача [PERSON] було прізвище «[PERSON]», що стверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 17 листопада 2016 року. Причиною розпаду сім'ї стало те, що шлюб носить формальний характер. Згідно з ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., вбачається, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З урахуванням наведеного суд вважає, що сім'я [PERSON] і [PERSON] розпалася, а тому їхній шлюб слід розірвати і відновити позивачу її дошлюбне прізвище. На підставі наведеного, ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст.ст. 56, 104, 109-112 СК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та

Outcome: approved