Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Приватного підприємства «Сучасне Співробітництво» та Приватного підприємства «Енергетична стратегія» про визнання договорів недійсними та стягнення коштів в сумі 2000 грн.. В позові зазначено, що 13.03.2015р. між [PERSON] та ПП «Сучасне Співробітництво» було укладено договір №000483, за умовами якого підприємство повинно було надати безвідсотково позику зазначену в додатку №1 до договору 30000грн. та на умовах діяльності Програми «РеалКредитФінанс» згідно Додатку №2, здійснити інші дії згідно договору. При укладенні даного договору представник ПП «Сучасне Співробітництво» не розяснив умови договору, не ознайомив з текстом договору. Цього ж дня позивач уклала ще один договір з ПП «Енергетична стратегія», представником якого була ця ж представник Данилишин що і по іншому договору, за умовами якого надавались консультаційні, інформаційні послуги за ціною 2000грн., які позивач оплатила 13.03.2015р. Позивач вказує, що вона так і не отримала безвідсоткову позику за договором, незважаючи на сплату 2000грн. Оспорюючи договори, позивач зазначає, що договір спрямований на можливість одержання позики за рахунок залучення коштів учасників фонду, а не фактичне отримання грошей, відповідачі ввели в оману позивача через пірамідальну схему, умови договорів є несправедливими та непрозорими, внаслідок чого утворюється дисбаланс договірних відносин на шкоду позивачу, як споживачу. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила позов задовольнити. Відповідач 1,2 в судове засідання не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що заперечення не подав до суду, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи за згодою позивача. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову враховуючи наступне. Судом встановлено, що 13.03.2015р. між [PERSON], як учасник, та ПП «Енергетична стратегія» було укладено договір №000483 (а.с.15-16), за умовами якого надавались консультаційні, інформаційні послуги за ціною 2000грн., про що складено акт здачі-прийняття виконаних робіт на вказану суму 2000грн., які позивач оплатила 13.03.2015р. відповідачу 2 (а.с. 5, 7). 13.03.2015р. між [PERSON] та ПП «Сучасне Співробітництво» було укладено договір №000483 (а.с.9-14), за умовами якого підприємство повинно було надати безвідсотково позику зазначену в додатку №1 до договору 30000грн. зі сплатою на 60 місяців та на умовах діяльності Програми «РеалКредитФінанс» згідно Додатку №2, здійснити інші дії згідно договору спрямовані на надання безвідсоткової позики. При цьому за умовами договору учасник зобовязувався сплачувати щомісячний платіж до 15 числа за рахунок якого підприємство і надає позику, а після отримання рішення про надання безвідсоткової позики укласти з підприємством договір позики (п.2.1.1, 2.1.3 та п.2.3 додатку №2, п.3.4, ст..4, 5 додатку №2). Статтею 8 додатку №2 також передбачалось можливість розірвання договору на вимогу однієї із сторін. Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання договорів недійсними і повернення суми по одному договору, позивач зазначила, що при укладенні даного договору представник ПП «Сучасне Співробітництво» не розяснив умови договору, не ознайомив з текстом договору договір спрямований на можливість одержання позики за рахунок залучення коштів учасників фонду, а не фактичне отримання грошей, відповідачі ввели в оману позивача через пірамідальну схему, умови договорів є несправедливими та непрозорими, внаслідок чого утворюється дисбаланс договірних відносин на шкоду позивачу, як споживачу. Щодо цього слід зазначити, що Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів:, в т.ч. дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Посилаючись на те, що вказаний договір не відповідає вимогам України «Про захист прав споживачів», що забороняє нечесну підприємницьку практику, яка вводить споживача в оману, зокрема, таку як утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, позивач просив застосувати наслідки недійсності правочину. Суд зазначає, що у ст. 203 ЦК, визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Поняття «пірамідальна схема» у розумінні п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» має такі обовязкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Утворення та експлуатація пірамідальних схем забороняється як нечесна підприємницька практика, а правочин здійснений з використанням такої практики є недійсним. Водночас придбання товарів у групах передбачає надання споживачу товару в обмін на внесення ним коштів і за умови отримання відповідного дозволу є легітимною підприємницькою діяльністю. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України 11 вересня 2013 року. А тому, підписавши договір про надання консультаційних та інформаційних послуг з ПП «Енергетична стратегія» №000483 за ціною 2000грн., та підписавши акт здачі-прийняття виконаних робіт на вказану суму 2000грн., позивач погодилася на умови договору, при цьому даний договір не є договором надання позики. Що стосується договору укладеного з ПП «Сучасне Співробітництво» №000483, за умовами якого підприємство повинно було надати безвідсотково позику 30000грн. зі сплатою на 60 місяців та на умовах діяльності Програми «РеалКредитФінанс», то до виконання умов договору позивач не приступила, внески по договору не сплачувала, а питання розірвання договору обумовлено в самому договорі, а тому суд дійшов висновку що в цій частині доводи позивача не є вірними, оскільки сторони є вільні в укладенні таких договорів, щодо несправедливих на думку позивача, то вона вправі була не погоджуватись на умови можливого в подальшому фінансування при формуванні груп та належних внесків учасників групи. При цьому суд також вказує що оскільки сторони своїми підписами підтвердили досягнення обумовлених умов договору, то договір є укладеним на визначених сторонами умовах. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст.203, 215, 216 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed