Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу та стягнення з нього на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки, [PERSON], 12.07. [INFO] в розмірі 2\~000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття починаючи з дня подачі заяви до суду. Відповідач [PERSON] позов визнав частково. Під час розгляду справи по суті представник позивачки адвокат [PERSON] свої вимоги в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів підтримала повністю. Адвокат [PERSON] підтвердила, що з 2015 року позивачка з відповідачем однією сімєю не проживають, спільне господарство не ведуть. Термін на примирення їм надавати нетреба. Позивачка просить суд, в разі розірвання шлюбу, надати їй право й надалі іменуватися прізвищем [PERSON] та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Позивачка має постійне місце роботи, але отримує мінімальну заробітну плату. Іх спільна дитина є здоровою, проживає з матірю. Представник позивачки також вказала, що з моменту подачі позовної заяви відповідач допомагає дитині матеріально та спілкується з нею. Представник відповідача адвокат [PERSON] суду пояснив, що позов визнає частково. Відповідач [PERSON] згідний на розірвання шлюбу та сплату на утримання дитини аліментів у розмірі одна тисяча гривень. Відповідач немає постійного місця роботи, його доходи є періодичними. Також, адвокат підтвердив, що з 2015 року подружжя спільно не проживає. Дослідивши докази по справі та встановивши інші фактичні обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково із слідуючих підстав. Так, у відповідності до свідоцтва про шлюб, між громадянами [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований 23.07.2011 року у виконкомі Крупецької сільської Ради Радивилівського району Рівненської області за актовим записом № 9. Після укладення шлюбу, дружині було присвоєно прізвище чоловіка, а саме [PERSON] (а.с.4). Під час розгляду справи по суті, судом було встановлено, що шлюбні відносини подружжя є фактично розірваними, так як на протязі двох років вони разом не проживають. Суд робить висновок, що подальше спільне життя подружжя суперечить їхнім інтересам, збереження шлюбу є неможливим, тому його необхідно розірвати. Приймаючи рішення про розірвання шлюбу, суд керується нормами ст.24 Сімейного кодексу України про те, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається Відповідно до норм ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Також судом встановлено, що до укладення шлюбу з [PERSON] , позивачка іменувалася прізвищем [PERSON] (а.с.7). Згідно з нормами ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила свої прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу й надалі іменуватися цим прізвищем. Позивачка та відповідач є батьками [PERSON], 12.07. [INFO] (а.с.6). У відповідності до ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами, про те, що спільна дитина постійно проживає з відповідачкою [PERSON] Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України (далі СК України), батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, беручи до уваги дослідженні письмові докази щодо батьківства відповідача до його неповнолітньої дочки, яка проживає з позивачкою, суд приходить до висновку про наявність у [PERSON] обовязку щодо утримання своєї дитини. Згідно ч.3 ст.181,ч.1 ст.184 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Визначаючи розмір стягуваних з відповідача аліментів, суд керується ст.182 СК України та враховує матеріальне становище позивача та відповідача, як платника аліментів. Так, під час розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] немає постійного місця роботи, його заробітки є нерегулярними. Стан здоровя малолітньої дочки є задовільним. Позивачка [PERSON] має постійне місце роботи. Дані фактичні обставини визнали як позивач так і відповідач, тому, у відповідності до ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, вони не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, обовязок по здійсненню таких витрат лягає на обох батьків, у звязку з чим, при визначенні розміру аліментів має враховуватись участь кожного з батьків у таких витратах. На момент прийняття судом рішення за позовною заявою [PERSON] щодо стягнення аліментів, дитині [PERSON], [INFO], виповнилося три повних років. У відповідності до Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік», прожитковий мінімум для дітей цього віку становить 1 426 гривень. Норми ч.2 ст. 182 СК України вказують на те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п'ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, вважаючи на норми законодавства України щодо прожиткового мінімуму для дітей певного віку та норм чинного законодавства щодо мінімального розміру аліментів, їх розмір має становити не менше 713 гривень. Таким чином, вважаючи на дослідженні докази та встановлені фактичні обставини, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання дитини у розмірі 1 000 гривень до досягнення нею повноліття. Згідно з нормами п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до пункту 3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільняються від сплати судового збору під час розгляду цивільної справи позивачі у справах щодо стягнення аліментів. Норми ч.3 ст. 88 ЦПК України вказують, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно з нормами ст.ст.79, 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, які складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. В матеріалах справи в наявності письмові докази, які підтверджують сплату позивачкою судового збору за подання позовної вимоги про розірвання шлюбу( а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved