Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до фізичної-особи підприємця [PERSON] про: 1) визнання незаконним звільнення з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) відповідно до наказу від 28 лютого 2020 року № 8 «Про припинення трудового договору № 03541300487 від 1 липня 2013 року» (з урахуванням уточнених позовних вимог); 2) поновлення на роботі на посаді менеджера зі збуту; 3) стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; 4) відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень. Позов обгрунтовується тим, що 1 липня 2013 року сторони уклали трудовий договір № 03541300487, згідно з яким позивач прийнята на посаду менеджера зі збуту у ФОП [PERSON] , а 3 липня 2013 року - договір про повну матеріальну відповідальність, де посада позивача вказана як продавець. 12 лютого 2020 року [PERSON] , маючи намір припинити трудові відносини, подала відповідачу письмову заяву про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП. Після цього [PERSON] повідомила про намір провести ревізію, на що позивач не заперечувала та запропонувала провести по накладних на товар у її присутності, проте відповідач відмовилась через брак часу. Так, з 20 по 25 лютого 2020 року відповідач з іншими особами по кілька годин на день оглядали товар у магазині та заносили інформацію про нього у ноутбук, після чого передавали її до офісу в м. Луцьку. Зазначає, що під час ревізії позивач не мала змоги слідкувати за діями цих осіб, їй невідомо, які саме відомості про товар вносилися, з чим вони співставлялися, будь-якої інформації по завершенню чергового дня їй не надавалося. Після проведеної ревізії оформлено акт від 26 лютого 2020 року, за змістом якого встановлено недостачу на суму 14968,40 грн. Позивач відмовилась підписувати вказаний акт, оскільки була з ним не згідна, пояснення в неї не відбиралися. 28 лютого 2020 року відповідач видала наказ № 8 «Про припинення трудового договору № 03541300487 від 1 липня 2013 року», який [PERSON] надісланий поштою 4 березня 2020 року разом зі заявою про намір розірвати трудовий договір. За змістом цього наказу позивач звільнена з посади продавця у магазині « [INFO] » згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП за недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 19460 грн. Зазначає, що прийнята на роботу на посаді менеджера зі збуту, жодного товару чи грошей під звіт не отримувала, не була матеріально-відповідальною особою. У акті ревізії не міститься посилань на первинні документи, які б підтверджували існування товару, щодо якого виявилася недостача, а також не наведено, що саме внаслідок її винних дій виникла така недостача. В обгрунтування позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди [PERSON] зазначає про неможливість працевлаштуватися на нову роботу через зазначені у трудовій книжці підстави звільнення та відображення цих подій на її психічно-емоційному стані, здоров`ї. У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про те, що [PERSON] займала посаду менеджера зі збут, тобто була працівником, якому були передані товарно-матеріальні цінності. Зважаючи, що 12 лютого 2020 року позивач звернулась до неї з заявою про звільнення, та беручи до уваги, що 3 липня 2013 року між сторонами укладено типовий договір про повну індивідуальну відповідальність, то її звільнення було можливим лише після проведення ревізії. Так, 26 лютого 2020 року у присутності відповідача, менеджера [PERSON] , завідувача складу [PERSON] , працівника складу [PERSON] , менеджера зі збуту [PERSON] і продавця [PERSON] проведена ревізія товару у магазині «[INFO]» в м. Рожищі. У результаті складено акт від 26 лютого 2020 року, який підписаний усіма зазначеними особами, окрім [PERSON] , оскільки остання відмовилася від підписання. Вказаним актом ревізії виявлена недостача на суму 19460 грн. Тому, 28 лютого 2020 року позивач звільнена з займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП. Зазначає, що даний наказ направлений позивачу рекомендованим листом разом із заявою про намір розірвати трудовий договір, оскільки [PERSON] відмовилась від його отримання. Після того, як надійшли відомості про вручення останній цього листа, відповідач подала заяву про зняття трудового договору з реєстрації в Луцьку районну філію Волинського обласного центру зайнятості. 17 березня 2020 року трудовий договір між сторонами знятий з реєстрації вказаною установою. Тому, звільнення останньої відбулося у відповідності з нормами КЗпП та інших підзаконних актів. Щодо формулювання підстав звільнення вказує, що до укладення трудового договору позивач проходила стажування на займану посаду, і їй достеменно було відомо, що прямими її функціональними обов`язками є реалізація автозапчастин в магазині. Тому, після укладення договору між сторонами, 2 липня 2013 року складений список приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей в магазині «[INFO]» у м. Рожищі. 3 липня 2013 року сторони уклали договір про повну індивідуальну відповідальність. В подальшому позивач щодня здавала виручку з магазину, отриману від реалізації нею автозапчастин, та отримувала товар в асортименті, якого не вистачало, та підписувалася у видатковій накладній. Тому, на думку відповідача, позивач, перебуваючи на посаді менеджера зі збуту, обслуговувала грошові та товарно-матеріальні цінності та отримувала їх під звіт. Крім цього, відповідач вказує на те, що копію зазначеного наказу позивач отримала 6 березня 2020 року, тому враховуючи положення ч. 1 ст. 233 КЗпП, строк звернення до суду з даним позовом сплив 6 квітня 2020 року. На підставі викладеного, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. У відповіді на відзив позивач [PERSON] заперечує доводи відповідача щодо обізнаності про прямі обов`язки, а саме реалізацію автозапчастин у магазині, оскільки до укладення трудового договору проходила стажування у відповідача за професією, спеціальністю, навчальною програмою як оператор комп`ютерного набору. Зазначає, що докази щодо передання їй товарно-матеріальних цінностей, які долучені відповідачем до відзиву, є неналежними, оскільки дані товарні чеки містять незрозумілі дописування кульковою ручкою. Крім того, вони згідно з Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» є письмовими документами, які оформлюються при здійсненні розрахункових операцій і засвідчують передання права власності на товар від продавця до покупця. Заперечує пропущення нею строку звернення до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити, давала пояснення близькі за змістом до обгрунтувань позову. Додатково пояснила, що до кола її обов`язків на посаді менеджера зі збуту входили: моніторинг цін конкурентів, перевірка наявності товару у магазині, повернення клієнтам коштів за придбаний товар з браком, співпраця зі станціями технічного обслуговування та інші. Будь-яких товарно-матеріальних цінностей за актами приймання-передачі не отримувала, проте інколи, на прохання відповідача, на добровільних засадах здійснювала продаж товару. Зазначає, що 28 лютого 2020 року була присутня під час внесення запису про звільнення у її трудову книжку в центрі зайнятості, однак копія наказу про звільнення їй не вручалася і вона не відмовлялася від його отримання. Підтверджувала отримання копії наказу про звільнення 6 березня 2020 року. Представник позивача [PERSON] підтримав позицію [PERSON] , просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Зазначив, що строк звернення до суду необхідно рахувати з дня отримання [PERSON] копії наказу про звільнення. Дану обставину обгрунтовує тим, що трудова книжка позивача на весь час дії трудових правовідносин перебувала в останньої та була надана відповідачу лише 28 лютого 2020 року для внесення відомостей про звільнення. При цьому, зауважує, що з наказом про звільнення позивача в цей день не ознайомлювали, а надійшов він на адресу [PERSON] лише 6 березня 2020 року. Відповідач [PERSON] заперечила проти позовних вимог, давала пояснення близькі за змістом до відзиву на позовну заяву. Додатково пояснила, що вина позивача у виявленій недостачі стверджується тим, що лише остання мала доступ до товарно-матеріальних цінностей. Ревізія проводилася комісією шляхом звірки наявності товару в магазині та даними переданого товару. Після закінчення чергового дня [PERSON] вмикала сигналізацію, тому доступу під час проведення ревізії до магазину ні в кого більше не було. Представник відповідача [PERSON] підтримав позицію [PERSON] , просив суд відмовити в задоволенні позову. Звертав увагу, що між сторонами укладено договір про повну індивідуальну відповідальність 3 липня 2013 року. В свою чергу, 2 липня 2013 року складено акт про передачу товарно-матеріальних цінностей, відповідно до якого [PERSON] отримала майно для відповідального зберігання, про що свідчить її підпис. Крім цього, товарні чеки, долучені до відзиву вказують про те, що позивач здавала виручку від проданого товару. Саме цей факт засвідчує те, що [PERSON] обслуговувала товарно-матеріальні цінності. Вказував також на необхідність відмови у задоволенні позовних вимог через пропущення [PERSON] місячного строку звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки трудова книжка, у якій містився запис про звільнення позивача з роботи, була в розпорядженні позивача 28 лютого 2020 року. Суд, заслухавши та проаналізувавши пояснення позивача та її представника, відповідача та її представника, дослідивши та оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі і стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, а також часткового задоволення вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди, виходячи з такого. За змістом частин 1, 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно з ст. 21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП слідує, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Отже, розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Аналіз цієї норми дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати: чи становить виконання операцій, що пов`язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Судом з копії трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю від 1 липня 2013 року встановлено, що сторони уклали безстроковий трудовий договір, вид діяльності «менеджер зі збуту». Пунктом 2 цього договору передбачено, що працівник зобов`язується виконувати обов`язки менеджера зі збуту. Згідно з п. 16 трудовий договір зареєстрований у відповідному підрозділі державної служби зайнятості 1 липня 2013 року за № 03541300487. У копії типового договору про повну індивідуальну відповідальність від 3 липня 2013 року, укладеного між ПП [PERSON] та [PERSON] , посада позивача значиться як продавець. 12 лютого 2020 року [PERSON] , як менеджер зі збуту, подала відповідачу письмову заяву про звільнення за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП). За змістом копії наказу № 8 від 28 лютого 2020 року «Про припинення трудового договору № 03541300487 від 1 липня 2013 року» [PERSON] звільнено з посади продавця магазину « [INFO] » згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП (недовіра), за нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 19460 грн. Підстава акт ревізії від 26 лютого 2020 року. З копії акта ревізії від 26 лютого 2020 року (з урахуванням того, що сторонами визнавалася обставина технічної описки у зазначенні дати: замість «26.02.2016», вірною є «26.02.2020») вбачається, що у магазині «[INFO]» у м. Рожищі було виявлено недостачу товару в сумі 14968,40 грн., що з урахуванням націнки становить 19460 грн. Підпис [PERSON] в даному акті відсутній. Відповідно до повідомлення Луцької районної філії Волинського обласного центру зайнятості від 18 березня 2020 року № 135/22/04/19, вказаний договір знятий з реєстрації з 17 березня 2020 року. Копією постанови слідчого Горщарука В.І. від 13 березня 2020 року стверджено, що за заявою [PERSON] про виявлення недостачі товарно-матеріальних цінностей на суму 19460 грн. внесені відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування, в ході проведення якого встановити точний перелік товарів, яких не виявлено під час ревізії встановити неможливо. Тому, кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Відповідно до роз`яснень в абзаці 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я. Таким чином, основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності це особи, які одержують їх під звіт. Підставами для звільнення таких працівників можуть бути, зокрема вчинення винних дій, які призвели до втрати до нього довір`я з боку роботодавця. Факт правопорушення та наявність у цьому вини у формі умислу або необережності конкретного працівника роботодавець повинен довести перед його звільненням або в суді. Аналізуючи надані відповідачем копії типового договору про повну індивідуальну відповідальність від 3 липня 2013 року, акта ревізії від 26 лютого 2020 року, списків товарів, переданих [PERSON] 30 травня 2013 року перед стажуванням та 2 липня 2013 року після підписання трудового договору, довільного переліку товарів від 2 листопада 2016 року, товарних чеків (а. с. 139-198), суд зазначає таке. Підставою для втрати довіри до працівника, що обслуговує матеріальні цінності, можуть бути лише його винні дії або бездіяльність, чи конкретні факти, які дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Сама по собі нестача товарних цінностей, а також підозра, якщо немає конкретних фактів не можуть бути підставою для втрати довіри до працівника. Положенням про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 2 вересня 2014 року № 879, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 30 жовтня 2014 року № 1365/26142, визначено порядок проведення інвентаризації. Так, для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка. Інвентаризація проводиться з метою забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства. Під час інвентаризації активів і зобов`язань перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан, відповідність критеріям визнання і оцінка. При цьому забезпечуються: виявлення фактичної наявності активів та перевірка повноти відображення зобов`язань, коштів цільового фінансування, витрат майбутніх періодів; установлення лишку або нестачі активів шляхом зіставлення фактичної їх наявності з даними бухгалтерського обліку; виявлення активів, які частково втратили свою первісну якість та споживчу властивість, застарілих, а також матеріальних та нематеріальних активів, що не використовуються, невикористаних сум забезпечення; виявлення активів і зобов`язань, які не відповідають критеріям визнання. Інвентаризація проводиться у присутності матеріально відповідальних осіб і повного складу комісії. Інвентаризаційний опис - документ, який складається у момент проведення інвентаризації і куди заносяться всі матеріальні цінності, що є на підприємстві. Інвентаризаційні описи оформлюються відповідно до вимог, установлених Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (із змінами), для первинних документів з урахуванням обов`язкових реквізитів та вимог, передбачених цим Положенням. Матеріали інвентаризації можуть бути заповнені як рукописним способом, так і за допомогою електронних засобів обробки інформації. Інвентаризаційні описи застосовуються для фіксування наявності, стану та оцінки активів підприємства та тих активів, які належать іншим підприємствам і обліковуються поза балансом. В акті інвентаризації фіксуються наявність готівки, грошових документів, бланки документів суворої звітності, фінансових інвестицій, а також повнота відображення грошових коштів на рахунках у банку (реєстраційних рахунках), дебіторської та кредиторської заборгованостей, зобов`язань, коштів цільового фінансування, витрат і доходів майбутніх періодів, забезпечень (резервів), які створюються відповідно до вимог національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку, національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку у державному секторі, міжнародних стандартів та інших актів законодавства. Після закінчення інвентаризації оформлені інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) здаються до бухгалтерської служби для перевірки, виявлення і відображення в обліку результатів інвентаризації. При цьому кількісні та цінові показники за даними бухгалтерського обліку проставляються проти відповідних даних інвентаризаційного опису і шляхом співставлення виявляються розходження між даними інвентаризації і даними обліку. Результати інвентаризації признаються дійсними і мають юридичну силу тільки в тому випадку, якщо дотримані всі процедури її проведення, з обов`язковим оформленням документів, які містять всі обов`язкові реквізити. Отже, інвентаризація товарно-матеріальних цінностей в магазині « [INFO] » була проведена з порушеннями, а саме: під час проведення перевірки, комісією не встановлено фактичну наявність матеріальних цінностей (найменування, кількість та сума товару) та не проведено зіставлення фактичної наявності матеріальних цінностей з даними бухгалтерського обліку, а тому судом не може бути прийнятий в якості належного доказу підтвердження нестачі товару в магазині « [INFO] » на суму 19460 грн. акт ревізії від 26 лютого 2020 року. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим законом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК доказами є будь-які інші дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК). Статтею 79 ЦПК встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, у документах, які стали підставою видачі наказу про припинення трудового договору від 28 лютого 2020 року, відсутні конкретні відомості та докази того, що [PERSON] , як працівник, яка безпосередньо обслуговує товарні цінності, вчинила умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати довір`я. Матеріали справи також не місять відомостей про те, внаслідок яких саме умисних або необережних дій позивача, виникла недостача. Відсутні дані й про те, у чому конкретно виявилось не виконання трудових обов`язків, не конкретизовано коли і які мали місце порушення [PERSON] порядку прийняття й відпуску товарних цінностей або недодержання правил їх збереження. З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що стороною відповідача не доведено належними доказами вини [PERSON] у вчиненні недостачі. Разом з цим, суд звертає увагу, що відповідно до трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю від 1 липня 2013 року укладеного між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] працівник зобов`язувався виконувати обов`язки менеджера зі збуту, а відповідно до наказу № 8 від 28 лютого 2020 року [PERSON] звільнено з посади продавця. Вирішуючи питання чи була [PERSON] особою, яка безпосередньо обслуговує грошові або товарно-матеріальні цінності, суд виходить з такого. В судовому засіданні встановлено, що позивач була прийнята на роботу на посаду менеджера зі збуту, виконувала відповідні обов`язки, а саме: моніторинг цін конкурентів, перевірка наявності товару у магазині, повернення клієнтам коштів за придбаний товар з браком, співпраця зі станціями технічного обслуговування та ін. Позивач заперечує отримання товарно-матеріальних цінностей або коштів під звіт, а доказів, які б спростовували такі обставини, стороною відповідача до суду не подано. Судом не приймаються посилання відповідача на списки товарів, переданих [PERSON] 30 травня 2013 року перед стажуванням та 2 липня 2013 року після підписання трудового договору, довільного переліку товарів від 2 листопада 2016 року, товарних чеків, оскільки такі докази не містять відомостей про фактичне передання від [PERSON] , зазначених у цих документах товарно-матеріальних цінностей, а також їх отримання безпосередньо [PERSON] . Крім того,[PERSON] договору про повну індивідуальну відповідальність з менеджером зі збуту [PERSON] не укладала, до моменту розірвання договору її не було переведено на іншу посаду, зокрема й продавця. За таких обставин суд доходить висновку, що посада менеджера зі збуту, на яку була прийнята [PERSON] , та зміст обов`язків, які вона повинна була виконувати відповідно до п. 2 трудового договору від 1 липня 2013 року, не передбачають безпосереднього обслуговування товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів. Доводи відповідача про те, що [PERSON] звернулася до суду 28 вересня 2020 року, тобто з пропущенням встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП строку, суд вважає безпідставними з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно з п. 2.211 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що трудова книжка [PERSON] під час перебування сторін у трудових правовідносинах зберігалась у [PERSON] та була надана останньою 28 лютого 2020 року для внесення відомостей про звільнення. Тому, з урахуванням вимог вищезназначеної Інструкції, а також зважаючи на те, що запис у трудовій книжці про звільнення [PERSON] не містить відомостей про посаду, з якої її звільнено, суд відхиляє доводи відповідача щодо початку перебігу строку звернення до суду з дня видачі трудової книжки - 28 лютого 2020 року. Визнається також сторонам, що копія наказу від 28 лютого 2020 року № 8 «Про припинення трудового договору № 03541300487 від 1 липня 2013 року» отримана позивачем 6 березня 2020 року. Доказів, які б підтверджували вручення [PERSON] копії оспорюваного наказу [PERSON] в інший день, а також відмови від її отримання, стороною відповідача до суду не подано. Не підтверджує такі обставини й долучений до матеріалів справи акт про відмову підписання розірвання трудового договору від 28 лютого 2020 року, оскільки він не містить відомостей про відмову [PERSON] від отримання копії наказу. Отже, днем початку перебігу строку звернення до суду у цій справи є день отримання позивачем [PERSON] копії наказу - 6 березня 2020 року, і останнім днем відповідно 6 квітня 2020 року. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540, який набрав чинності 2 квітня 2020 року, КЗпП доповнено главою XIX «Прикінцеві положення», відповідно до п. 1 якої, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року. Постановою КМУ «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року № 392 встановлено карантин з 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року зокрема на території Волинської області із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою КМУ від 11 березня 2020 року № 211. Згідно з постановою КМУ «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22 липня 2020 року № 641 встановлено карантин з 1 серпня 2020 року до 31 грудня 2020 року, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 та від 20 травня 2020 року № 392. Отже, строк звернення до суду із позовною заявою про вирішення трудового спору позивачем [PERSON] не пропущено. Суд також відхиляє доводи представника відповідача щодо відсутності предмета спору через невірне зазначення дати наказу про звільнення [PERSON] , оскільки як встановлено в судовому засіданні і визнається сторонами іншого наказу про звільнення позивача відповідачем [PERSON] не видавалося. Крім того, стороною позивача зазначалося про допущення технічної описки в цій частині. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 225 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Оскільки звільнення [PERSON] відбулося 28 лютого 2020 року то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за грудень 2019 року та січень 2020 року. З індивідуальних відомостей про застраховану особу від 19 травня 2020 року вбачається, що заробіток [PERSON] за грудень 2019 року складає 4200 грн., за січень 2020 року 4740 грн., відтак розрахункова величина (середньоденний заробіток) для нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 212,86 грн. (4200 грн. + 4740 грн.) / (21 відпрацьований день у грудні 2019 року + 21 відпрацьований день у січні 2020 року). Тому, заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача, складає 38740,52 грн. (212,86 грн. х (21 робочий день у березні 2020 року + 21 робочий день у квітні 2020 року + 19 робочих днів у травні 2020 року + 20 робочих днів у червні 2020 року + 23 робочих дні у липні 2020 року + 20 робочих днів у серпні 2020 року + 22 робочих дні у вересні 2020 року + 21 робочий день у жовтні 2020 року + 15 робочих днів з 1 по 20 листопада 2020 року)). Із зазначеної суми мають бути утримані загальнообов`язкові платежі (податки) відповідно до закону. Відповідно до частин 1, 2 ст. 2371 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з нормами частин 1, 2, 3 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд визнає доведеним під час судового розгляду, що [PERSON] внаслідок її незаконного звільнення з роботи зазнала душевних переживань, страждань, які слід кваліфікувати як моральну шкоду. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд враховує глибину, тривалість та характер душевних страждань позивача, також зважує на те, що шкоди завдано відповідачем внаслідок умисних дій, направлених на незаконне звільнення позивача з роботи. При цьому суд керується засадами розумності і справедливості та визначає розмір відшкодування моральної шкоди 5000 грн. Позовна заява [PERSON] містить дві вимоги майнового характеру та дві вимоги немайнового характеру. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за позовні вимоги в частині поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім цього ухвалою суду від 15 жовтня 2020 року позивача звільнено від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви в частині визнання незаконним звільнення з роботи та відшкодування моральної шкоди. Тому, з відповідача до Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір за вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визнання незаконним звільнення в розмірі 2522,40 грн. (840, 80 грн. х 3), та пропорційно до задоволеної частини іншої майнової вимоги у сумі 84, 08 грн. (оскільки така позовна вимога задоволена судом на 10%).

Outcome: partial