Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 25 березня 2014 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір №401598012 та договір купівлі-продажу, однак [PERSON] вважає, що при укладенні даного договору було грубо порушені її права, як споживача. Як вбачається із змісту тексту кредитного договору та доданих до нього документів, позивачу було ускладнено його прочитання, оскільки текст договору виконано таким кеглем, який практично неможливо прочитати. При укладенні оскаржуваного договору споживчого кредиту [PERSON] до його підписання не повідомлялася у письмовій формі про всі обставини, перелік яких викладено в ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». За вказаних обставин, позивач вважає, що кредитний договір №401598012 від 25 березня 2014 року слід визнати недійсним у звязку з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів». 25 травня 2015 року представник позивача подав доповнення до позовної заяви, в яких зазначив, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору №401598012 від 25 березня 2014 року, окрім вищенаведеного, було допущено наступні помилки: споживачу в письмовій формі не надано інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну, сукупну вартість кредиту, не вказано про порядок зміни і припинення дії договору; у тексті договору немає посилань на права і обовязки сторін, їх відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; відсутність у тексті оскаржуваного кредитного договору Розділу 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-банк». З урахуванням вказаного, представник позивача просить визнати недійсним кредитний договір №401598012 від 25 березня 2014 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» із застосуванням наслідків недійсності угоди. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, з урахуванням поданих доповнень до позовної заяви, та просили суд їх задовольнити, визнати недійсним укладений між сторонами кредитний договір №401598012 від 25 березня 2014 року. Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» позовні вимоги не визнав, з підстав, викладених у письмових запереченнях, просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до п.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Виходячи з положень ст.ст.6, 526, 626, 631 ЦК України, укладений договір та додаткові угоди до нього є обовязковими для належного виконання сторонами, відповідно до обумовлених сторонами умов, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що 25 березня 2014 року між [PERSON] акціонерним товариством (Кредитор) та [PERSON] (Позичальник) укладено кредитний договір №401598012 (надалі - Договір). Згідно п.1 Договору, він складається з двох розділів, Розділ №1 «Базові умови кредитування» та Розділ №2 «Загальні умови споживчого кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які нероздільно повязані між собою та складають єдиний документ, включаючи всі додатки до нього, які складають невідємну частину цього Договору. В силу п.2 Договору банк надає Позичальнику кредит в сумі 17\~964,00 грн. та встановлює фіксовану процентну ставку за користування кредитом в розмірі 0,01%. Датою остаточного повернення кредиту є 26 березня 2016 року. Пунктом 5 Договору визначено, що підписанням цього Договору Позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки, в тому числі інформацією надання якої передбачене нормами Закону України «Про захист прав споживачів». Цей Договір вважається укладеним та набуває чинності з моменту підписання Сторонами Розділу 1 цього Договору та скріплення печаткою Банку. Інші аркуші не потребують додаткового (окремого) проставляння підписів Сторін (п.6 Договору). Розділ 2. Загальні умови споживчого кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» регулює відносини Банку, як кредитора та фізичної особи, що отримала кредит як боржника, в даній справі [PERSON] Пунктом 14 постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких, є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації (п.8 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Судом встановлено, що сторони погодили істотні умови кредитного договору, якими, відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] домовилися про суму кредиту, яку визначили в розмірі 17\~964,00 грн., встановили фіксовану процентну ставку за користування кредитом в розмірі 0,01% та дату остаточного повернення кредиту - 26 березня 2016 року. Надані в кредит кошти були перераховані ПАТ «Альфа-Банк» на поточний рахунок ФОМ [PERSON] для оплати придбаного [PERSON] товару, що свідчить про те, що між Банком і Позичальником було досягнуто згоди про умови видачі кредиту. Про всі ці умови Банк повідомив Позичальника письмово, про що вказано в п.6 Договору, а тому в суду немає підстав вважати, що відповідачем не виконано вимоги ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, як встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами, на виконання умов оспорюваного правочину [PERSON]Н вносила необхідні платежі по погашенню кредиту та нарахованих відсотків до кінця квітня 2015 року, тобто остання підтвердила свою волю щодо усіх істотних умов договору, що відповідає змісту ст.203 ЦК України. За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано будь-яких письмових доказів, які б підтверджували той факт, що спірний кредитний договір суперечить нормам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів»,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Укладаючи кредитний договір, сторони по взаємній домовленості визначили умови його укладання, на які позивач погодилася. Вчинення [PERSON] дій на виконання умов оспорюваного кредитного договору на час його укладання та в подальшому свідчить про те, що вона вважала ці умови для себе вигідними та справедливими. Покликання позивача на відсутність у тексті оскаржуваного кредитного договору Розділу 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-банк» суд не бере до уваги, оскільки в Договорі зазначено про те, що він містить Розділ №1 «Базові умови кредитування» та Розділ №2 «Загальні умови споживчого кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» та вважається укладеним і набуває чинності з моменту підписання Сторонами Розділу 1 цього Договору та скріплення печаткою Банку. Інші аркуші не потребують додаткового (окремого) проставляння підписів Сторін. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до переконання, що підстав, встановлених законом, для визнання недійсним кредитного договору №401598012, укладеного від 25 березня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON], за наслідками розгляду справи не встановлено, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed