Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» про стягнення повного розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22.09.2014 року її було прийнято на посаду начальника управління з персоналу ПАТ «Волиньгаз». Вказує, що 20.11.2015 року нею було подано заяву про звільнення її з посади згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України про розірвання трудового договору у звязку із недотриманням роботодавцем законодавства про працю, умов трудового договору. І цього ж дня, ПАТ «Волиньгаз» було видано наказ №359-К про її звільнення та зроблено відповідний запис у трудовій книжці. Разом з тим, її звільненню із роботи передував затяжний судовий спір, спричинений незаконним застосуванню щодо неї дисциплінарних стягнень, які стали причиною її звільнення. Однак, не погодившись із наказами про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, вона звернулась до суду і рішенням Луцького міськрайонного суду від 11.11.2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 11.12.2015 року, її поновлено на посаді начальника управління з персоналу ПАТ «Волиньгаз» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Зазначає, що вказаним рішенням суду підтверджено факт незаконного застосування щодо неї дисциплінарних стягнень, що тим самим підтверджує порушення прав на продуктивну працю. Однак, після проголошення рішення суду, керівництво ПАТ «Волиньгаз» продовжувало порушувати її права, а саме: несвоєчасно виконало частину рішення суду, що підлягало до негайного виконання, не повідомило її про поновлення на роботі, наказу про поновлення на роботі не надало, робочого місця не представило. При цьому, їй було виплачено лише компенсацію за невикористану відпустку, але також з порушенням термінів, а саме: 26.11.2015 року при фактичному звільненні 20.11.2015 року. Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду від 25.03.2016 року задоволено позов «Волиньгаз» та вирішено змінити формулювання причин її звільнення з роботи з посади начальника управління з персоналу публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» згідно наказу № 359-К від 20.11.2015 року із « за власним бажанням ч. 3\~ст. 38 КЗпП України»\~на « за власним бажанням ч. 1\~ст. 38 КЗпП України». Однак, рішенням апеляційного суду Волинської області від 19.05.2016 року вказане рішення Луцького міськрайонного суду скасоване та в задоволенні позову відмовлено. В подальшому, нею була надіслана вимога щодо проведення належних їй виплат, однак на день звернення до суду їй не було виплачено вихідну допомогу в розмірі 75444,00 грн., не оплачено листок непрацездатності в розмірі 7435,00 грн. Разом з тим, в порушення вимог ст. 116 КЗпП, їй було виплачено компенсацію за невикористану відпустку при звільненні із порушенням термінів, встановлених законодавством, а саме 25.11.2015 року при фактичному звільненні 20.11.2015 року, у звязку з чим до відшкодування за вказаний період підлягає 3304 грн. У звязку з чим, просила суд стягнути з відповідача на її користь 75444,00 грн. вихідної допомоги, 3304 грн. в якості відшкодування за затримку виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні, 7435,00 грн. оплати листка непрацездатності, а також 217277,75 грн. компенсації за несвоєчасну оплату листка непрацездатності та вихідної допомоги. В судовому засіданні позивач позовні вимоги зменшила та просила стягнути з відповідача на її користь 60308 грн., з яких: 49569 грн. вихідної допомоги, 7435 грн. оплати листка непрацездатності та 3304 грн. середнього заробітку за затримку виплати сум належних при звільненні. Представник відповідача проти позову заперечила та просила відмовити у його задоволенні за безпідставністю. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що з 22.09.2014 року по 20.11.2015 року [PERSON] працювала на посаді начальника управління з персоналу у ПАТ по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз», що підтверджується копією трудової книжки БТ-І №4995625 (а.с. 6-9). Також судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 11.11.2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 11.12.2015 року, її поновлено на посаді начальника управління з персоналу ПАТ «Волиньгаз» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с. 14-21). Крім того, як вбачається із трудової книжки БТ-І №4995625, [PERSON] здійснено запис про звільнення її з роботи за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 9). Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у\~пункті 6 статті 36\~та\~пунктах 1,\~2\~і\~6 статті 40\~цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38\~і\~39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у\~пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України від 10 грудня 1971 р. не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються й до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ч. 3 ст. 41 зазначеного Кодексу. Разом із тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст.ст. 40. 41 цього Кодексу. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст.ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Виходячи з нормативного тлумачення п.п. 4. 8 ст. 36. ч. 3 ст. 40. ч. 3 ст. 41 та ст.ст. 40, 41 КЗпП України на припинення трудового договору з працівником із підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 зазначеного Кодексу, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України не поширюються (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 січня 2013 р. у справі № 6- 127цс12). За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 зазначеного Кодексу) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Вказане викладене у правовій позиції Верховного Суду України від 20 лютого 2013 р. у справі № 6-157цс12, а тому є обовязковим для застосування усіма судами. Отже, за таких обставин суд зважає на доводи представника відповідача про неможливість товариством в односторонньому порядку змінити формулювання звільнення, а свою незгоду із викладеними твердженням позивача про незабезпечення її належними умовами праці було викладено у наказі про звільнення. Тобто фактично звільнення позивача проведено за ч.1 ст.38 КЗпП України(за власним бажанням), яка не є підставою для виплати вихідної допомоги при звільненні, а тому вважає заявлені вимоги позивача в цій частині необґрунтованими. Поряд з цим, як слідує із листка непрацездатності серії АГФ №416484, в період з 12.11.2015 року по 20.11.2015 року [PERSON] перебувала на амбулаторному лікуванні. При цьому, оригінал вказаного листка було отримано відповідачем 23.11.2015 року, про що свідчить відповідна відмітка начальника відділу навчання та підбору персоналу ПАТ «Волиньгаз», а тому в цій частині доводи представника відповідача про його неотримання не заслуговують на увагу (а.с. 29). Згідно ч.2 ст.22 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. У відповідності до Постанови Кабінету Міністрів №440 від 26.06.2015 року оплата днів тимчасової непрацездатності здійснюється за основним місцем роботи у формі матеріального забезпечення, що повністю або частково компенсує втрату заробітної плати. А тому, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про підставність заявлених вимог позивача про оплату днів тимчасової непрацездатності, яка правильно визначена, з урахуванням заробітної плати позивача, в розмірі 7435 грн./826,15 грн. середньоденна зарплата Х 9 днів/ і відповідачем не надано доказів на її спростування. Крім цього, обґрунтованими, на думку суду, є також вимога позивача про стягнення коштів за затримку розрахунку при звільненні в частині виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні. Відповідно до ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Як зясовано в судовому засіданні, позивач звільнена з роботи 20.11.2015 року, однак повний розрахунок з нею проведено лише 25.11.2015 року, а тому її вимоги про стягнення коштів за 4 дні прострочення в розмірі 3304 грн./826,15 грн. Х 4 дні/ є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Таким чином, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення з наведених вище підстав. Крім цього, у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави 551,20 грн. судового збору.

Outcome: partial