Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON], третя особа: Козачолопанська селищна рада Дергачівського району Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 29 вересня 2016 року вона придбала у відповідача квартиру в [ADDRESS]. З відповідачем вона розрахувалась у повному обсязі. Договір купівлі - продажу був зареєстрований 03 жовтня 2016 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно. Відповідач обіцяв знятись з реєстрації у відділі державної міграційної служби через два місяці після оформлення договору купівлі - продажу, але до теперішнього часу так і не знявся з реєстрації за даною адресою. На момент купівлі-продажу квартири в [ADDRESS] ніхто з членів родини відповідача не проживав ,що і було підставою для довіри до нього. У тім, що відповідач в с. Ветеринарне не проживає з моменту відчуження квартири і по теперішній час, підтверджується актом депутата селищної ради, який завірений Козачолопанською селищною радою Дергачівського району Харківської області. Добровільно знятися з реєстрації відповідач ухиляється, що і привело її до звернення з даною позовною заявою. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги , та просили суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила суд в задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі. Третя особа, представник Козачолопанської селищної ради Дергачівського району Харківської області в судове засідання не зявився та просив справу розглядати за його відсутності, покладаючись на розсуду суду. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, допитавши свідків, суд приходить до на наступного. Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, 29 вересня 2016 року позивач [PERSON] придбала у відповідача [PERSON] квартиру в [ADDRESS]. Договір купівлі - продажу був зареєстрований 03 жовтня 2016 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно. На момент купівлі-продажу квартири в [ADDRESS] ніхто з членів родини відповідача в вищезазначеній квартирі не проживав Відповідач [PERSON] в с. Ветеринарне не проживає з моменту відчуження квартири і по теперішній час, що підтверджується актами депутатів Козачолопанської селищної ради, Дергачівського району Харківської області від 29.08.2017 та 23.02.2018. Факт не проживання відповідача [PERSON] в спірній квартирі з 2007 року знайшов своє підтвердження в показах свідків [PERSON],[PERSON],[PERSON], а також розпискою від 21.04.2017 даною [PERSON] [PERSON] Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратив право на жилу площу.\~\~ \~Відповідно до положень\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно\~ст. 317 Цивільного кодексу України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України\~встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1\~ст. 321 Цивільного кодексу України\~регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. \~Відповідно до ч. 2\~ст. 386 Цивільного Кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог\~статті 9 Конституції України. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції»\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 своєї Постанови \~№5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року дав судам розяснення, що Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Аналізуючи пояснення відповідача [PERSON] в тій частині, що у нього відсутні можливості реєстрації за місцем проживання його сімї з 2007 року , суд находить безпідставними та такими, що знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, вони є такими, що суперечать чинному законодавству. За таких обставин, з урахуванням доказів, наданих по справі, а також спірних правовідносин між сторонами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] таким , що втратив право на користування житловим приміщенням підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст.ст.317,319,321,386 ЦК України,ст.ст.71,72 ЖК України,

Outcome: approved