Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , просить стягнути з [PERSON] в її користь аліменти на утримання дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 (дві тисячі) гривень на одну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з дня звернення з позовом до суду а також стягнути з відповідача аліменти на своє утримання в розмірі 2000,00 (дві тисячі) гривень щомісячно до досягнення молодшою донькою трирічного віку. Позов мотивовано тим, що позивачка з відповідачем є батьками двох неповнолітніх дітей, яким не виповнилося трьохрічного віку, а [PERSON] не допомагає їй та дітям матеріально. Відповідач надав суду відзив на позов, в якому не заперечує проти стягнення з нього аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісяця але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, щодо аліментів на утримання позивачки, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. Зазначає, що він не ухиляється від утримання доньок, постійно цікавиться їх долею, відвідує їх та матеріально підтримує. Однак, на цей час не працює, не займається підприємницькою діяльністю, а тому не має можливості сплачувати аліменти в розмірі, якому просить позивачка. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2020 року відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, зазначила, що зі слів позивачки, [PERSON] неофіційно працює в магазині «АРС КЕРАМІКА», за час спільного проживання його заробіток становив 18000 гривень, а тому, заявлений розмір аліментів не є завищеним. Крім того, звертає увагу суду, що позивачка є неповнолітньою, виховує двох дітей віком до трьох років, вчиться в вечірній школі, а тому не може працювати. Відповідач був повідомлений про час та місце слухання справи належним чином, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши докази, судом встановлено такі обставини. Позивачка [PERSON] [INFO] , є неповнолітньою Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30 серпня 2018 року, [INFO] народилася [PERSON] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Також, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 листопада 2019 року 05 листопада 2019 року народилась [PERSON] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Позивачка [PERSON] разом з доньками [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають по [ADDRESS] . Відповідно до довідки Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №10 Тернопільської міської ради від 25 листопада 2020 року №130 [PERSON] навчається в 12-А класі на вечірній формі навчання. Позивачка стверджує, що відповідач до жовтня 2020 року проживав з нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Однак, 10 жовтня 2020 року зібрав усі свої речі та покинув сім`ю, пішов проживати до іншої жінки. Згідно копії трудової книжки [PERSON] , наявні записи про його роботу в квітні-травні 2017 року в ТОВ «Тервікнопласт». Розглянувши справу, суд доходить висновку, що позов слід задовольнити частково, зважаючи на таке. Згідно статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до вимог частин першої та другої ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини першої ст.3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В силу вимог ст. 182 СК суд при визначенні розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Враховуючи те, що позивачка є неповнолітньою, навчається в школі, виховує двох дітей віком до трьох років, відповідач є особою молодого віку, працездатним, суд доходить переконання, що в користь позивачки з відповідача слід стягнути аліменти на утримання неповнолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі по 2000,00 (дві тисячі) гривень на одну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Менший розмір аліментів, на думку суду, враховуючи неповноліття позивачки, навчання її в школі, у зв`язку із чим вона не працює, не буде достатнім для належного виховання та утримання дітей та забезпечення належного рівня життя, необхідного для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий розмір аліментів приблизно відповідає встановленому законодавцем в статті 182 Сімейного кодексу України мінімальному рекомендованому розміру аліментів на одну дитину. Тому позов в цій частині підлягає до задоволення. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на утримання позивачки, слід зазначити таке. Так, позивачка просить стягувати з відповідача на своє утримання 2000 гривень щомісяця до досягнення дитиною трьохрічного віку. Згідно частин другої та четвертої статті 184 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Із аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що саме дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років, а також дружина, з якою проживає дитина, в разі розірвання шлюбу. Водночас, законом не передбачено право вимагати утримання від батька дитини, з якою матір дитини не перебувала в шлюбі, тобто не була його дружиною. Як видно із матеріалів справи, позивачка та відповідач не перебували в шлюбі. Тому, позов в цій частині не підлягає до задоволення. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь держави судовий збір за позовні вимоги про стягнення аліментів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання.

Outcome: partial