Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сокирянського районного суду з вказаним вище позовом до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Новодністровської міської ради Чернівецької області, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди батька. Посилалася на те, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала в шлюбі, зареєстрованому 16.09.2005 року відділом РАЦС Кельменецького РУЮ Чернівецької області. 19.07.2010 року їх шлюб було розірвано, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. Під час шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею. З моменту розірвання шлюбу вона самостійно матеріально утримує сина та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а відповідач не виконує свій батьківський обов'язок по утриманню сина, не надає матеріальної допомоги. Вона має намір на літні канікули 2015 року вивезти дитину закордон до Італії, як на оздоровлення на море, так і на відпочинок з метою розширення кругозору сина, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя. Малолітнього сина бажає вивезти саме до Італії, оскільки 07.08.2012 року в Італії м.Піаненго (провінції Кремона) вона зареєструвала шлюб з громадянином Єгипту [PERSON], який проживає в Італії. Як для відкриття візи, так і при перетині кордону України, необхідна згода батька дитини, оскільки син є малолітньою особою, однак такої згоди на її усні та письмові прохання відповідач [PERSON] не надає. Раніше вона зверталася до відповідача [PERSON] з проханням надати нотаріально посвідчену заяву про згоду на виїзд дитини за межі України на відпочинок та оздоровлення у її супроводі, але відповідач такий дозвіл надав ще в липні 2010 року. Протягом останніх років відповідач [PERSON] безпідставно ігнорував такі прохання, перешкоджаючи тим самим забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини у сфері охорони здоров'я, духовного та морального розвитку дитини. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обгрунтовували його відмову, він не наводив. З метою виконання обов'язку матері щодо виховання сина, створення йому умов для забезпечення оздоровлення, фізичного, духовного та морального розвитку, вона має намір влітку 2015 року тимчасово вивезти дитину на оздоровлення та відпочинок до Італії. На її думку, така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дитини, адже вона матиму можливість оздоровити сина в морській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку. У зв'язку з цим, 18.11.2014 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б. було надіслано на адресу відповідача [PERSON] її нотаріально посвідчену заяву із проханням в термін до 30.11.2014 року надати дозвіл на тимчасовий виїзд сина [PERSON] на відпочинок та оздоровлення до Італії в період з 01.06.2015 року по 30.08.2015 року, але відповідач проігнорував її листа та до нотаріуса для надання дозволу не з'явився. Вважає, що відповідач [PERSON] своїми діями перешкоджає їй як матері належним чином піклуватися про стан здоров'я дитини. З підстав, передбачених ст.313 ЦК України, ст.ст.141, 155 СК України, ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», просила надати [PERSON], [INFO], тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України на відпочинок та оздоровлення до Італійської Республіки з матір'ю [PERSON], [INFO], в період з 01.06.2015 року по 30.08.2015 року без згоди батька - [PERSON]. Справа слухалася за відсутності позивачки [PERSON], її представника [PERSON], відповідача [PERSON], його представника [PERSON] та представника третьої особи [PERSON], які в судове засідання не з'явилися, незважаючи на те, що належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Представник позивачки [PERSON] подала до суду письмове клопотання, в якому позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі та просила розгляд справи провести за її відсутності та за відсутності позивачки [PERSON] Представник відповідача [PERSON] подав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] не визнав, підтримавши при цьому доводи, викладені у письмових запереченнях на позов. Просив розглянути справу за його відсутності та за відсутності відповідача [PERSON] Із змісту письмових заперечень на позов вбачається, що позовні вимоги [PERSON] відповідачем [PERSON] не визнаються з тих підстав, що з 2010 року по даний час малолітній син сторін проживає разом з позивачкою в Італії, у зв'язку з чим відповідач позбавлений можливості спілкуватися з сином, брати участь у його вихованні, дбати про його духовний та моральний розвиток. Подавши позов до суду, позивачка у такий спосіб свідомо намагається повністю усунути відповідача від виховання сина. Крім цього, отримання позивачкою дозволу суду на вивезення дитини за кордон України без згоди відповідача буде суперечити інтересам їх малолітнього сина. Представник третьої особи [PERSON] подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила при вирішенні справи перш за все врахувати інтереси дитини. У зв'язку із неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності до вимог ст.197 ч.2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскільки всі особи, які беруть участь у справі, заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд у відповідності до вимог ст.158 ч.2 ЦПК України вважає за можливе провести судовий розгляд у судовому засіданні за відсутності сторін та вирішити справу на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши письмові докази по справі, а також матеріали цивільної справи №2-442/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, суд вважає, що позов [PERSON] є обгрунтованим і підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, з 16.09.2005 року сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано відділом РАЦС Кельменецького РУЮ Чернівецької області, про що вчинено відповідний актовий запис за №64 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 10.05.2010 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано, про що 19.07.2010 року відділом РАЦС Новодністровського МУЮ Чернівецької області вчинено відповідний актовий запис за №06 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. Згідно свідоцтва про народження, виданого повторно 16.06.2010 року виконкомом Комарівської сільської ради Кельменецького району Чернівецької області, сторони у справі є батьками малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], який проживає з матір'ю - позивачкою [PERSON] та зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою комунального підприємства «Новодністровський житловик» №2808 від 20.11.2014 року. Крім цього, факт проживання малолітнього [PERSON] разом з позивачкою [PERSON], починаючи з липня 2010 року, у письмових запереченнях на позов підтвердив і особисто відповідач [PERSON], у зв'язку з чим вказана обставина, у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положень ст.ст.7 ч.7, 150, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; здійснення батьками своїх прав та виконання своїх обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР №789 XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.2 ст.10 Конвенції кожна дитина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну разом з батьками. За вимогами ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що 18.11.2014 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б. було надіслано на адресу відповідача [PERSON] нотаріально посвідчену заяву позивачки [PERSON] з проханням в термін до 30.11.2014 року надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього сина [PERSON] на відпочинок та оздоровлення до Італії в період з 01.06.2015 року по 30.08.2015 року, однак відповідач на вказану заяву позивачки не відреагував. Таким чином, відповідач [PERSON] фактично відмовляється в добровільному порядку надавати згоду на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] до країни Італія у супроводі матері дитини. Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка [PERSON] діє в інтересах малолітнього сина [PERSON], виїзд дитини за межі України носить тимчасовий характер, не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцією і має на меті відпочинок та оздоровлення дитини. З огляду на встановлені обставини та вимоги закону, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього сина сторін [PERSON] за кордон до країни Італія без згоди батька [PERSON] відповідатиме інтересам дитини та сприятиме зміцненню її здоров'я, а встановлений судом конкретний строк дії дозволу сприятиме своєчасному поверненню дитини в Україну. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити. З наведених підстав, суд вважає, що викладені у письмових запереченнях відповідачем [PERSON] обставини щодо невизнання ним позовних вимог не підтверджені належними доказами та, на думку суду, спрямовані на обмеження прав дитини на відпочинок і оздоровлення, що є неприпустимим в силу вимог закону. Доводи відповідача [PERSON], викладені у письмових запереченнях, щодо відсутності малолітнього [PERSON] на території України з липня 2010 року по даний час, є безпідставними, оскільки спростовуються витребуваною судом інформацією Державної прикордонної служби України №0.64-3798/0/15-15 від 23.03.2015 року, згідно якої відсутні будь-які відомості щодо перетину малолітнім [PERSON] державного кордону України в період з липня 2010 року по даний час.

Outcome: approved