Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 12 липня 2013 року між сторонами було укладено шлюб. Спільне життя з відповідачем не склалося, через різні погляди на сімейне життя та обов'язки. Відбувалися сварки, які призвели до того, що вони стали чужими людьми і припинили спільно проживати. Спільного господарства не ведуть. Примирення вважає неможливим. Просить суд розірвати шлюб, змінити прізвище на дошлюбне та стягнути судові витрати. Позивач в судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному об'ємі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомляв, від нього до суду не надходило заяви про розгляд справи у його відсутності. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Щодо позовної вимоги позивача про розірвання шлюбу, то вона підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд, з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом при розгляді справи встановлено, що 12 липня 2013 року між сторонами було укладено шлюб (а.с. 10). Сімейне життя подружжя не склалося, сторони фактично припинили шлюбні відносини, тривалий час не підтримують шлюбних відносин, не мають спільного сімейного бюджету та не ведуть спільного господарства, сім'я існує формально. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення. Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що сімейне життя подружжя не склалося, шлюбні відносини між сторонами припинено, кожен з них проживає окремо. Спільного бюджету та домашнього господарства не ведуть, сім'я існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про розірвання шлюбу. Щодо позовної вимоги позивача про повернення їй дошлюбного прізвища, то вона підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Також судом встановлено, що до укладення шлюбу прізвище позивача було «[PERSON]». Після реєстрації шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище «[PERSON]» на прізвище «[PERSON]», взявши прізвище свого чоловіка, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 10). Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що після реєстрації шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище «[PERSON]» на прізвище «[PERSON]». При цьому після розірвання шлюбу позивач бажає відновити своє дошлюбне прізвище, що є її правом. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про відновлення [PERSON] її дошлюбного прізвища «[PERSON]». Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції від 01 вересня 2015 року № 3674-17 за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, сплачується ставка судового збору в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що в гривневому еквіваленті становить 551,20 гривень. Судом при розгляді справи встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом було понесено та документально підтверджено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 гривень (а.с. 1). А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесених і документально підтверджених судових витрат по сплаті судового збору в сумі - 551,20 гривень.

Outcome: approved