Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів про відшкодування шкоди. Позов мотивує тим, що вироком Франківського районного суду м. Львова від 29.12.2007 року, що набрав законної сили 13.01.2008 року, визнано винними [PERSON] та [PERSON] у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. З ст. 190 КК України. Цим же вироком, на відшкодування завданої злочинами шкоди у розмірі 1870 євро, стягнено солідарно із засуджених на користь позивачки 13586,00 грн., виходячи із офіційного курсу НБУ на час скоєння злочину. Наголошує, що на виконання вказаного вироку відповідачі кошти не сплатили. Вважає, що у звязку із підвищенням офіційного курсу валюти євро, що станом 25.06.2015 року становив 23,746 грн., відповідачі мають додатково відшкодувати їй шкоду у розмірі 28679,00 грн. Крім цього, покликаючись на те, що відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди є грошовим зобовязанням, просить стягнути з відповідачів 3242,3 грн. трьох відсотків річних, 14322,61 грн. інфляційних витрат за період з 13.01.2008 року по 30.10.2015 року, а також судові витрати на суму 2500,00 грн. Відтак вважає позов підставним та просить його задовольнити. Позивач та її представник в судове засідання не зявилися, [PERSON] подала письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі будучи належно повідомленим про час і місце розгляду справи у відповідності до ст. 74 ЦПК України, що стверджується витягом з газети «Львівська пошта» від 06.10.2015 року № 112 (1723), в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, не подали заяв про розгляд справи у їх відсутності, тому суд на підставі ст.ст. 224, 225 ЦПК України провів заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, про що судом винесено ухвалу. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення погреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Заслухавши пояснення, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, то позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що вироком Франківського районного суду м. Львова від 29.12.2007 року, що набрав законної сили, [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 190 КК України. Вироком суду також встановлено, що потерпілій [PERSON] спричинено майнову шкоду на суму 1870 євро та задоволено цивільний позов останньої про стягнення на її користь із засуджених 13856 грн., виходячи із офіційного курсу валют НБУ станом на момент вчинення злочину. Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вище вказаним вироком було встановлено факт нанесення та розмір майнової шкоди завданої неправомірними діями [PERSON] та [PERSON] по відношенню до [PERSON] Крім того, цим вироком задоволено цивільний позов останньої про стягнення завданої шкоди саме із врахуванням встановленого НБУ курсом валют на момент вчинення злочину. Відтак, на думку суду, є необгрунтованими доводи позивачки про те, що у звязку із підвищенням офіційного курсу валюти євро, відповідачі зобовязані їй додатково відшкодувати завдану матеріальну шкоду станом на 25.06.2015 року, оскільки задоволення такої вимоги тягне за собою зміну вище вказаного вироку у не передбачений Законом спосіб. З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що у цій частині позовні вимоги є безпідставними. Стосовно інших позовних вимог, суд звертає увагу на наступне. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому частинами 2 та 3 вказаної статті, визначено, що зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього кодексу та має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. В п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України зазначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Отже, із аналізу вказаних норм, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами по справі, регулюються нормами зобовязального права, встановленими в книзі 5 Цивільного кодексу України. Відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобовязанням (правова позиція Верховного суду України № 113цс14 від 01.10.2014 року). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, позивач вживала заходів для примусовою виконання вироку Франківського районного суду м. Львова від 29.12.2007 року. Так, листом управління ДВС ГТУ юстиції у Львівській області від 24.09.2015 року № П-847/0/4-15/09 стверджується, що виконавчі провадження з виконання вказаного вироку були завершені у 2008 році у звязку з відсутністю майна у боржників. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки до цього часу відповідачі не виконали свої зобовязання перед позивачем, на підставі ст. 625 ЦК України позивач має право вимагати від відповідача сплатити інфляційні втрати за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Беручи до уваги те, що позивач визначає, що нарахування 3% річних повинно здійснюватися на заборгованість в розмірі 13948,51 грн. в період з 13.01.2008 року по 30.10.2015 року (день судового розгляду), то суд вважає за необхідне при розрахунку сум, які підлягають стягненню на її користь, враховувати визначені нею суми та період заборгованості. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивачки 3242,30 грн. в рахунок трьох процентів річних від простроченої суми грошового зобовязання на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України за період з 13.01.2008 року по 30.10.2015 року, згідно слідуючого розрахунку: 13856,00 грн. (сума боргу) х 3% х 2847 (кількість прострочених днів) / 365 = 3242,30 грн. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення і грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6- 59цс13). Позивач уточнивши позовні вимоги зазначила період нарахування інфляційних втрат з 13.01.2008 року по 30.10.2015 року. Виходячи з відомостей Державної служби статистики України, індекс інфляції за 2008 рік становить 122,3%, за 2009 рік 112,3%, за 2010 рік 109,1%, за 2011 рік 104.6%, за 2012 рік 99,8%, за 2013 рік 100,5%, за 2014 рік 124,9%. Натомість індекси інфляції з січня по вересень 2015 року становлять - 103,1%, 105,3%, 110,8%, 114,0%, 102,2%, 100,4%, 99,0%, 99,2%, 102,3%. Розрахунок суми інфляційних витрат проводиться за формулою: (сума боргу * індекс інфляції / 100) - сума боргу. Таким чином, інфляційні витрати становлять: за 2008 рік 1893,80 грн., за 2009 рік 1704,28 грн., за 2010 рік 1260,90 грн., за 2011 рік 637,38 грн., за 2012 рік 0,00 грн., за 2013 рік 69,28 грн., за 2014 рік 3450,14 грн. та за січень-вересень 2015 року 5279,11 грн. або сукупно за весь період - 14294,90 грн. Крім цього, судові виграти, понесені позивачкою, складають 2500,00 грн., що стверджується договором-доручення на правове обслуговування від 01.06.2015 року, актом виконаних робіт від 30.10.2015 року та квитанцією від 03.07.2015 року № 0.0.405149573.1. З урахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивачки 20037,20 грн., з яких в рахунок погашення 3 % відсотків від простроченої суми за період з 13.01.2008 року по 30.10.2015 року 3242,30 грн., інфляційні втрати за період з 13.01.2008 року по 30.09.2015 року 14294,90 грн., судові витрати у розмірі 2500 грн. Відповідно до Закону України «Про судовий збір», за подання майнового позову фізичною особою передбачено сплату судового збору у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. У свою чергу, згідно п. 6 ст. 5 цього Закону, судовий збір позивачкою не було сплачено за подання позову про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення злочину. Натомість відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідачів підлягає стягненню на користь держави судовий збір, що становить 487,20 грн. (0,4 розміру мінімальної заробітної плати).

Outcome: partial