Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дворічанського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області, третьої особи приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Варнікової К.В., про відновлення порушеного права на спадщину, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, витребування майна від добросовісного набувача. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що відповідно до постанови Харківського апеляційного суду від 21 травня 2019 року скасовано рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року (справа № 618/940/18-ц) про визнання за [PERSON] права власності на двокімнатну квартиру загальною площею 54,8 кв.м., за адресою [ADDRESS] . Вказана квартира за життя належала батьку позивачки [PERSON] [PERSON] , який помер [INFO] . [PERSON] є спадкоємицею, фактично прийняла спадщину, так як на день смерті батька була неповнолітньою. 19 січня 2019 року [PERSON] отримала від державного нотаріуса Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій через відсутність правовстановлюючих документів на квартиру. Рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року за [PERSON] визнано право власності на вказану спірну квартиру, на підставі вказаного рішення суду проведено реєстрацію права власності за [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 30 січня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Варніковою К.В., [PERSON] продав [PERSON] вказану квартиру, після чого проведено реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 1716982063218, дата запису про право власності 30 січня 2019 року). [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що після смерті [PERSON] залишилася спадщина у вигляді квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , яка належала потерпілому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 січня 1996 року. 21 травня 2012 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого вказану квартиру заповідав [PERSON] 01 серпня 2019 року [PERSON] отримав від державного нотаріуса Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій через сплив 6-ти місячного строку з дня смерті спадкодавця [PERSON] , а також наявності спадкоємців за законом [PERSON] і [PERSON] . Представник позивача за первісним позовом адвокат Пухтаєвич О.О. в судовому засіданні свій позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити, оскільки він необґрунтований та заявлений з надуманих підстав. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, підтримав свій зустрічний позов просив його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] адвокат Святець О.М. в судовому засіданні первісний позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. В обґрунтування своїх доводів посилався на те, що рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року за [PERSON] визнано право власності на двокімнатну квартиру загальною площею 54,8 кв. м. за адресою [ADDRESS] . 22 листопада 2018 року вказане судове рішення набрало законної сили. Після цього, державним реєстратором Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказану квартиру. 13 січня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вказаної спірної квартири. Представник відповідача за первісним позовом Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позов [PERSON] не визнає, просить відмовити в його задоволенні. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Варнікова К.В. надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] народилася [INFO] . У свідоцтві про народження батьками зазначені [PERSON] і [PERSON] (т. 1 а.с. 6, 17). 30 січня 1996 року на підставі договору купівлі-продажу квартири [PERSON] набув право власності на двокімнатну квартиру по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 160). [INFO] [PERSON] помер (т. 1 а.с. 16, 161). Після його смерті залишилася спадщина у вигляді вказаної квартири. [INFO] [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого вказану квартиру заповідав [PERSON] (т. 1 а.с. 106, 162). Рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року за [PERSON] визнано право власності на двокімнатну квартиру загальною площею 54,8 кв. м. за адресою [ADDRESS] . 22 листопада 2018 року вказане судове рішення набрало законної сили (т. 1 а.с. 94-96, 111-114, 202-204). На підставі вказаного рішення суду, 29 листопада 2018 року державним реєстратором Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказану квартиру (т. 1 а.с. 205). 30 січня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вказаної спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Варніковою К.В. (т. 1 а.с. 59, 118, 200). В той же день за [PERSON] зареєстровано право власності на вищевказану квартиру, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер запису про право власності 30076532 (т. 1 а.с. 9). Відповідно до постанови Харківського апеляційного суду від 21 травня 2019 року рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року (справа № 618/940/18-ц) про визнання за [PERSON] права власності на двокімнатну квартиру загальною площею 54,8 кв.м., за адресою [ADDRESS] скасовано (т. 1 а.с. 19-24, 122-134). 19 січня 2019 року [PERSON] отримала від державного нотаріуса Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій через відсутність правовстановлюючих документів на квартиру (т. 1 а.с. 11). 01 серпня 2019 року [PERSON] отримав від державного нотаріуса Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій через сплив 6-ти місячного строку з дня смерті спадкодавця [PERSON] , а також наявності спадкоємців за законом [PERSON] і [PERSON] (т. 1 а.с. 163-164). Правовідносини щодо спадкування регулюються главами 84-90 Книги шостої ЦК України «Спадкове право». Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Згідно зі ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна місцезнаходження основної частини рухомого майна. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до\~ст.\~1258\~КК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. У ст.\~1261\~ЦК України\~визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, позивачка [PERSON] є спадкоємицею першої черги за законом після смерті її батька [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] (т. 1 а.с. 6, 17). [PERSON] помер [INFO] (т. 1 а.с. 16, 161). Таким чином, на момент смерті свого батька, [PERSON] була неповнолітньою. З матеріалів справи вбачається, що у [PERSON] також є син [PERSON] , який зареєстрований і проживає у м. Нововоронєж Воронезької області Російської Федерації, який не позбавлений права на спадкування (т. 1 а.с. 10, 163-164, т. 2 а.с. 5). У підготовчому судовому засіданні представником позивачки адвокатом Пухтаєвич О.О. заявлено клопотання про залучення до участі у справі третьої особи [PERSON] Ухвалою Дворічанського районного суду Харківської області від 19 грудня 2019 року в задоволенні вказаного клопотання відмовлено. Представником позивача не обґрунтовано необхідність вступу [PERSON] у справу в якості саме третьої особи. З документів, які містяться в матеріалах справи, випливає, що син [PERSON] [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті батька, а тому у суду є підстави вважати, що вказану особу необхідно було б залучити до участі у справі в якості співвідповідача (т. 2 а.с. 51-52). В той же час із системного аналізу ст. 51 ЦПК України випливає, що суд може залучити особу до участі у справі в якості співвідповідача тільки за клопотанням позивача. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. З інформації Дворічанської нотаріальної контори Харківської області № 604/01-16 від 05 липня 2019 року, вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в Дворічанській державній нотаріальній конторі Харківської області не заводилася. Заяви про прийняття або відмову від спадщини до держнотконтори не надходили. Інформацією про інших спадкоємців Дворічанська державна нотаріальна контора Харківської області не володіє (т. 1 а.с. 106). Суд враховує, що син померлого [PERSON] [PERSON] після смерті батька не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, і вважає, що таким чином не висловив свого наміру прийняти спадщину. Представником позивача за первісним позовом вживалися заходи щодо повідомлення [PERSON] про розгляд справи у суді. З цією метою на його адресу у м. Нововоронєж Воронезької області Російської Федерації направлено позовну заяву разом з додатками (т. 2 а.с. 65). Суд приймає до уваги, що [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи в суді, але до теперішнього часу він ніяким чином не виявив свого наміру вступити в справу. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі [PERSON] 30 січня 2019 року за [PERSON] зареєстровано право власності на вищевказану квартиру, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер запису про право власності 30076532 (т. 1 а.с. 9). Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державної реєстрації прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Суд вважає, що оскільки рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення судове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області, третя особа [PERSON] , про визнання права власності на житло відмовлено, тому є підстави для скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] . Що стосується зустрічного позову по справі, суд зазначає наступне. [PERSON] просить встановити факт постійного проживання з [PERSON] на час відкриття спадщини, на [INFO] , та визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на зафіксовану в технічному паспорті КП «Дворічанське бюро технічної інвентаризації» від 04 вересня 2018 року, двокімнатну квартиру [ADDRESS] . У ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п.п. 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] пояснив, що він разом зі своєю сім`єю мешкав у спірній квартирі разом з [PERSON] , фактично проживали у різних кімнатах спірної квартири, кухнею, коридором і санвузлом користувалися спільно, предметами побуту також користувалися спільно. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] постійно проживав у Росії, у с. Тавільжанка Дворічанського району Харківської області приїжджав періодично, і зупинявся у своїй квартирі. [PERSON] також ночував у цій квартирі, а з 2015 року проживає у ній разом зі своєю сім`єю. Де був зареєстрований [PERSON] свідки не пояснили. На підставі яких документів і в якому порядку [PERSON] набув право власності на спірну квартиру, хто був зареєстрований у цій квартирі на день смерті [PERSON] , свідки не знають. Свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] зі своєю сім`єю разом з [PERSON] в спірній квартирі ніколи не мешкав. Суд критично оцінює показання вказаних свідків і приймає до уваги те, що спірна квартира є двокімнатною, має загальну площу 54,8 кв.м., житлову площу 31,2 кв.м. [PERSON] разом зі своєю сім`єю постійно проживає у ній тільки з 2015 року, до цього часу періодично ночував у ній. [PERSON] проживав у Російській Федерації, був громадянином Російської Федерації і відбував кримінальне покарання на території Російської Федерації (т. 1 а.с. 186, 190, 191), у с. Тавільжанка приїхав тільки після звільнення з місць позбавлення волі. Влітку 2015 року постійно все ж таки не проживав у своїй спірній квартирі разом з [PERSON] та його сім`єю, а тільки періодично з`являвся переночувати. З матеріалів справи вбачається, що в даний час власником спірної квартири є [PERSON] . Проте, [PERSON] не ставить вимог про скасування права власності на дану квартиру за [PERSON] , внесення у зв`язку з цим відповідних змін до відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, витребування від неї вказаної квартири, не залучив її до участі у справі в якості співвідповідача. Із системного аналізу ст. 51 ЦПК України випливає, що суд може залучити особу до участі у справі в якості співвідповідача тільки за клопотанням позивача. В судовому засіданні [PERSON] не заявляв клопотання про залучення у якості співвідповідача [PERSON] . За таких обставин суд вважає неможливим встановити факт постійного проживання [PERSON] і [PERSON] на день смерті [PERSON] , а тому визнання за [PERSON] права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом є передчасним та необґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На підставі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Суд вважає, що представником позивачки за первісним позовом надано достатньо належних і допустимих доказів для задоволення її позовних вимог. Позивачем за зустрічним позовом та його представником не надано достатньо належних і допустимих доказів для задоволення його позовних вимог. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилається представник позивачки за первісним позовом і відповідач за зустрічним позовом, як на підставу своїх вимог, а відповідач за первісним позовом [PERSON] і позивач за зустрічним позовом та його представник, як на підставу своїх заперечень, приймаючи до уваги думку інших відповідачів, а також думку третьої особи за первісним позовом, вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити первісний позов і відмовити в задоволенні зустрічного позову. Арешт, накладений на нерухоме майно: двокімнатну квартиру, загальною площею 54,8 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , як вид забезпечення позову, підлягає скасуванню після набрання рішенням законної сили. Що стосується клопотання представника позивача про стягнення з відповідачів за первісним позовом витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ч.ч.\~1,\~3\~ст.\~133\~ЦПК України\~судові витрати\~складаються із\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. До\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать,\~зокрема,\~витрати: на професійну правничу допомогу . Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. За змістом ст. 30 цього Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. На підставі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1.розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2.розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зі сторони відповідачів по цій справи клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги не надходило. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5 (п`яти) днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: approved