Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що відповідачка через особисту неприязнь безпідставно публічно звинувачує її та членів її родини у вчиненні пограбування, яке мало місце в ніч з 22 на 23 червня 2015 року, опублікувавши [INFO] в газеті «Чернігівщина» свою статтю під назвою «[INFO]», хоча викладені в даній статті факти не відповідають дійсності. Крім того, [PERSON], всупереч депутатській етиці, висловлює в її адресу образливі, грубі слова, поширює завідомо неправдиві відомості у веденні розпусного способу життя, погрожує родичам, чим принижує її честь та гідність. В зв'язку з цим, просить зобов'язати [PERSON] вибачитися при свідках за приниження її честі й гідності та розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності. Позивачка в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити з вищевказаних підстав. Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях: [PERSON] зверталась з заявою про пограбування до компетентних органів; будь-якої інформації про причетність [PERSON] та членів її родини до вказаного злочину публічно не поширювала, в тому числі й при спілкуванні з журналістом газети «Чернігівщина»; щодо розміщеної на шпальтах газети «Чернігівщина» інформації, то за її поширення має нести відповідальність автор і редакція друкованого засобу масової інформації; примусове вибачення не є належним способом судового захисту честі, гідності за поширення недостовірної інформації. Заслухавши пояснення позивачки та представника відповідачки, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. Відповідно до ст.28 Конституції України, ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, які є недоторканими; фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Як зазначено в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», чинне законодавство не містить визначення понять честі, гідності, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біо-психосоціальної цінності; з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. За змістом положень ст.277 ЦК України, ст.10 ЦПК України, п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності), тобто обов'язок доказування, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, але позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. В судовому засіданні встановлено, що близько двох років [PERSON] та [PERSON] перебувають у неприязних стосунках через [PERSON], який у даний час співмешкає з матір'ю позивачки, а до цього тривалий час перебував у цивільному шлюбі з відповідачкою. [INFO] в газеті «Чернігівщина» за [NUMBER] була опублікована стаття «[INFO]» під авторством [PERSON], в якій останній після спілкування з [PERSON] опублікував інформацію про скоєння розбійного нападу на неї та окремі нюанси щодо розслідування кримінальної справи. В даній статті зазначено, що [PERSON] вважає [PERSON] та її брата головними організаторами злочину, а також до кола підозрюваних відносить і свого колишнього співмешканця [PERSON] Однак, визначаючи характер такої інформації, суд виходить з положень ст.277 ЦК України, ст.30 Закону України «Про інформацію», п.19 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, прецедентної практики Європейського суду з прав людини при тлумаченні ст.10 Конвенції і вважає, що вказані відомості є оціночними судженнями, вираженням суб'єктивної думки, поглядів, висловлювань, які не містять конкретних фактичних даних, а тому вони не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Крім того, звертаючись до органів поліції із заявою про вчинення стосовно неї розбійного нападу та підозрюючи в цьому конкретних осіб, зокрема позивачку та членів її родини, [PERSON] реалізувала своє право, передбачене ст.40 Конституції України, що не є поширенням недостовірної інформації й не може бути підставою для задоволення позову. Суд з огляду на положення п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» погоджується з доводами представника відповідача про те, що належними відповідачами по справі мають бути також автор і редакція друкованого засобу масової інформації. Однак, позивачка всупереч вимогам ч.1 ст.33 ЦПК України своїм процесуальним правом на внесення клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, або залучення у справі автора статті [PERSON] і редакції газети «Чернігівщина» як співвідповідачів, в судовому засіданні не скористалася, тоді як з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу суд позбавлений можливості самостійно вчинити дані процесуальні дії. Позивачкою всупереч вимогам ст.60 ЦПК України також не було надано суду належних і допустимих доказів поширення відповідачкою іншої інформації, яка порочить честь, гідність позивачки (образливих та грубих слів, неправдивих відомостей у веденні розпусного способу життя), оскільки прослуханий у судовому засіданні аудіозапис телефонних розмов не дає можливості встановити аутентичність абонентів; до того ж, абоненти при телефонній розмові спілкуються лише одне з одним, а не доводять зміст розмови іншим особам. Показання свідків [PERSON], [PERSON] про вчинення відповідачкою в їх адресу та позивачки погроз, образ, переслідування суд не може прийняти до уваги, оскільки вони не містять посилань на конкретний час, спосіб й осіб, яким така інформація повідомлена. Скоєння ж відповідачкою вказаних дій стосовно самих [PERSON], [PERSON] не позбавляють їх можливості самостійно звернутися до суду за захистом свого права. Крім того, [PERSON] в своїй позовній заяві просить зобов'язати [PERSON] вибачатися при свідках, однак такий спосіб судового захисту не передбачений ст.ст.16, 277 ЦК України. Таким чином, враховуючи викладені обставини, позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed