Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області, про визнання права власності на будівлю гаража за набувальною давністю. У позові вказувала, що в період з 09.08.1974 року по 20.11.2019 року зареєстрована та проживала у квартирі [ADDRESS] . Починаючи з 09.08.1974 року в межах прибудинкової території, прямо під вікнами її квартири, знаходився гараж загальною площею 20,90 кв.м, який очевидно відносився до житлового будинку [ADDRESS] , яким ніхто не користувався та виглядав занедбаним. Вважаючи цей гараж безхазяйним, у 1978 році своїми силами та за власні кошти зробила ремонт і з того часу по сьогодні, безперервно, добросовісно і відкрито володіє та користується ним. Від 1978 року і по цей день жодна фізична чи юридична особа не заявляла про свої права на спірний гараж, право власності на який ніким і ніколи не реєструвалося. 21.01.1992 року Вижницька міська рада продала їй 9/100 частин житлового будинку, зазначеного в плані під літ. «А» з відповідною частиною надвірної споруди (цегляною вбиральнею літ. «В»), що знаходиться у [ADDRESS] . Тобто, вона придбала квартиру №4 , у якій проживала. Будівля гаража, зазначена в плані під літ. «Б» в договір купівлі-продажу не була включена, оскільки Чернівецьке ОБТІ у своєму листі №582 від 11.11.1991 року, до виконкому Вижницької міської ради, з приводу відчуження їй 9/100 ідеальних часток житлового будинку, повідомили, що гараж літ. «Б» побудовано за її рахунок, хоча це не відповідає дійсності. У матеріалах інвентарної справи Вижницького РБТІ на житловий будинок [ADDRESS] , зазначено, що гараж літ. «Б» вперше зазначається в оціночному акті 10.01.1964 року, а рік побудови значиться 1962. Тобто, побудувати цей гараж, вона не могла. У 2009 році звернулася до Вижницької міської ради із заявою про надання у власність земельної ділянки під даним гаражем, по [ADDRESS] . Рішенням сімнадцятої сесії V-го скликання Вижницької міської ради від 23.06.2009 року №53-20/09 їй передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку під індивідуальний гараж, площею 0,0025 по [ADDRESS] . Рішенням виконкому Вижницької міської ради №20 від 02.12.2020 року будівлі гаража присвоєно окрему юридичну адресу: [ADDRESS] , гар.1. Вижницьким РБТІ, на її замовлення і на її ім`я виготовлено технічний паспорт. Відповідно до висновку будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження від 27.04.2020 року, будівля літ. «А» гараж, по [ADDRESS] виконана у відповідності до чинних нормативно-правових актів у галузі будівництва і її вартість становить 54321,00 грн. Вважає, що обслуговує будівлю гаража добросовісно, безперервно володіє цим нерухомим майном з 1978 року (більше ніж 10 років), користується гаражем відкрито, не приховуючи факту знаходження цього майна у її володінні, а отже, є добросовісним набувачем гаража, змушена звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав. Судові витрати залишити за нею. Посилаючись на ст.344 ЦК України просила визнати за нею право власності на гараж, загальною площею 20,90 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача адвокат Стадник І.П. заявлений позов підтримав, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - Вижницької міської ради у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи по суті, про що є відомості в матеріалах справи. До початку судового засідання надав суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, проти позовних вимог не заперечують. Суд, заслухавши представника позивача адвоката Стадника І.П., вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає з таких підстав. На підтвердження позовних вимог позивачкою [PERSON] та її представником адвокатом Стадником І.П. надано такі докази: копію технічного паспорту на будівлю гаража, розташованого в [ADDRESS] а гар.1, виготовленого КП «Вижницьке РБТІ» на ім`я [PERSON] станом на 05.08.2019 року, з якого вбачається, що за зазначеною адресою розташований гараж літ. «А», 1960-х років побудови, загальною площею 25,70 кв.м; копію листа Вижницької міської ради №02-14/353 від 01.03.2019 року, адресованого начальникові РБТІ [PERSON] , згідно якого - виконком міської ради просив виготовити технічний паспорт на будівлю гаража в [ADDRESS] а гар.1, забудовником якого є [PERSON] , яка і буде здійснювати оплату; лист голови Вижницької міської ради №02-15/1954 від 17.12.2019 року, адресований адвокату Стаднику І.П., згідно якого - виконком міської ради повідомив, що рішенням 17 сесії 5 скликання Вижницької міської ради №53-20/09 від 23.06.2009 року «Про передачу безоплатно у приватну власність земельних ділянок» [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , передано безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража площею 0,0025 га в [ADDRESS] . Відомості про виготовлення документації із землеустрою (відповідно до вимог ст.118 ЗК України, ЗУ «Про землеустрій»), виготовлення правопосвідчуючих документів на зазначену земельну ділянку та їхню державну реєстрацію у міській раді відсутні; архівний витяг №07-05/1/50 від 02.03.2020 року, виданий Архівним відділом Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області, яким є рішення сімнадцятої сесії V скликання Вижницької міської ради №53-20/09 від 23.06.2009 року «Про передачу безоплатно у приватну власність земельних ділянок», згідно якого [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража площею 0,0025 га по [ADDRESS] ; виписку з рішення виконкому Вижницької міської ради №20 від 02.12.2020 року «Про розгляд заяв громадян та клопотань організацій», згідно якого - на підставі заяви [PERSON] присвоєно юридичну адресу [ADDRESS] на будівлю гаража (колишня літ. «Б»), який розташований в м. Вижниця, забудовником якого є [PERSON] ; лист КП «Вижницьке РБТІ» №116 від 20.11.2020 року з додатками, зазначеним в ньому, яким адвоката Стадника І.П. повідомлено, що згідно з даними книг реєстрації прав власності на нерухоме майно, станом на 31.12.2012 року (останню дату виконання функцій державної реєстрації органами РБТІ), право власності на будівлю гаража за адресою: [ADDRESS] зареєстрованим не значилося. Згідно Зведеного оціночного акту по домоволодінню [ADDRESS] , виготовленого Чернівецьким обласним бюро технічної інвентаризації 11.03.1991 року володільцю (користувачу) [PERSON] , а також Схематичного плану від 06.11.1991 року та відомостей довідки Чернівецького обласного бюро технічної інвентаризації №582 від 11.11.1991 року про склад майна в ідеальній часті 9/100, яка відчужується зі складу житлового будинку [ADDRESS] , виготовленого Чернівецьким обласним бюро технічної інвентаризації значиться наявним, як побудований за рахунок квартиронаймача [PERSON] будівля - гараж під літерою «Б»; копію технічного паспорту на квартиру, розташовану в [ADDRESS] , виготовленого КП «Вижницьке РБТІ» на ім`я [PERSON] станом на 10.10.2019 року, з якого вбачається, що за зазначеною адресою розташована квартира, загальною площею 54,10 кв.м; копію договору купівлі-продажу, укладений між виконкомом Вижницької міської ради та [PERSON] посвідчений від 21.01.1992 року державним нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори Штефюк Н.В., зареєстрований в реєстрі за №116, згідно якого [PERSON] придбала 9/100 частин житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] ; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №188534964, виданого 13.11.2019 року, згідно якого [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, загальною площею 54,10 кв.м, яка розташована в [ADDRESS] ; копію будинкової книги квартири, розташованої в [ADDRESS] , з якої вбачається, що позивачка [PERSON] була зареєстрована за вказаною адресою з 09.07.1974 року до 20.11.2019 року; висновок судового експерта Худака М.Я. №27/04/20 від 27.04.2020 року, виготовлений на адвокатський запит Стадника І.П. в інтересах [PERSON] , згідно якого: 1. Будівля літ «А» гараж по [ADDRESS] , виконана у відповідності до чинних нормативно-правових актів у галузі будівництва. 2. Вартість будівлі літ. «А» - гараж по [ADDRESS] становить 54321,00 грн; Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №235914945 від 08.12.2020 року, згідно якої - у вказаних реєстрах відсутні відомості про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження щодо об`єкта, розташованого в [ADDRESS] , гар.1; лист КП «Вижницьке РБТІ» №121 від 10.12.2020 року, яким адвоката Стадника І.П. повідомлено, що згідно з даними книг реєстрації прав власності на нерухоме майно, станом на 31.12.2012 року (останню дату виконання функцій державної реєстрації органами РБТІ), право власності на будівлю гаража за адресою: [ADDRESS] ) - зареєстрованим не значилося. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] суд застосовує такі норми права. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.1 ст.321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ці ж положення закріплені у ст.41 Конституції України. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 328 визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. У статті 344 ЦК України закріплено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст.2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном - підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач - володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Тобто, свідчить про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч.3 ст.344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01.08.2018 року по справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року по справі №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом ч.1 ст.344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У п.3 ч.2 ст.129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З наданих позивачкою та її представником і безпосередньо досліджених у судовому засіданні письмових доказів судом установлено, що: - з 21.01.1992 року позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, загальною площею 54,10 кв.м, яка розташована в [ADDRESS] , у якій вона була зареєстрована з 09.07.1974 року до 20.11.2019 року; - в [ADDRESS] гар.1, розташована будівля гаража 1960-х років побудови, загальною площею 25,70 кв.м, вартістю станом на 27.04.2020 року 54321,00 грн., яка виконана у відповідності до чинних нормативно-правових актів у галузі будівництва; - забудовником гаража, розташованого в [ADDRESS] а гар.1, станом на 1991 рік значилася позивачка [PERSON] ; - право власності чи інші речові права на будівлю гаража, розташованого в [ADDRESS] , гар.1, станом на 08.12.2020 року ні за ким не зареєстроване; - рішенням 17 сесії 5 скликання Вижницької міської ради №53-20/09 від 23.06.2009 року [PERSON] передано безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража площею 0,0025 га в [ADDRESS] , однак доказів проведення державної реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку до позову не додано. З урахуванням наведених вище вимог закону, досліджених судом доказів та встановлених на їх підставі обставин, Суд дійшов висновку, що позивачкою та її представником доведено належними та допустимими доказами наявність частини обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме, що: - позивачка є суб`єктом, який відповідно до положень ст.2 ЦК України здатний набути право власності на нерухоме майно (будівлю гаража) за набувальною давністю (наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт); - позивачка володіє нерухомим майном (будівлею гаража) безперервно з 21.01.1992 року - часу набуття права власності на квартиру, розташовану в [ADDRESS] , і право володіння не втрачалося нею протягом усього цього строку (безперервність володіння); - позивачка володіє нерухомим майном (будівлею гаража) з 21.01.1992 року, тобто більше визначених ч.1 ст.344 ЦК України десяти років (сплив установлених строків володіння); - будівля гаража фактично є нерухомим майном, а тому право власності за набувальною давністю на нього набувається виключно за рішенням суду (відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю). Разом з тим, Суд дійшов висновку, що всупереч вимогам ст.ст.12, 81 ЦПК України ні позивачкою, ні її представником не доведено належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами наявності решти обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме, що: - нерухоме майно (будівля гаража) може бути предметом набуття права власності за набувальною давністю (законність об`єкта володіння), оскільки: а) станом на 21.01.1992 року - час набуття права власності на квартиру, розташовану в [ADDRESS] , позивачка вже з 1960-тих років рахувалася забудовником гаража, розташованого в [ADDRESS] а гар.1; б) нерухоме майно (будівля гаража) розташоване на земельній ділянці, право власності на яку у позивачки не виникало (органом місцевого самоврядування передано безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража площею 0,0025 га в [ADDRESS] , але не проведено державної реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку); в) нерухоме майно (будівля гаража) не є чужим майном - не мало власника та не було безхазяйною річчю (ст.335 ЦК України), а фактично є новоствореним позивачкою нерухомим майном (ст.331 ЦК України); - позивачка володіє нерухомим майном (будівлею гаража) відкрито, тобто не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння (відкритість володіння); - позивачка добросовісно прагне набути право власності на нерухоме майно (будівлю гаража) за набувальною давністю (добросовісність заволодіння майном), оскільки воно не було чужим майном (не мало власника) та не було безхазяйною річчю, а є новоствореним позивачкою (забудовником) нерухомим майном, тобто вона володіє майном не як власник. Тобто Судом установлено, що позивачкою та їх представником не виконано обов`язок з доведення належними, достатніми та допустимими доказами наявності обставин, які мають значення для справи і на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог, а саме наявності всіх обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, сукупність яких є підставою для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на будівлю гаража за набувальною давністю безпідставні та задоволенню не підлягають. На підставі наведеного, ст.ст.15, 16, 316, 321, 328, 344 ЦК України,

Outcome: dismissed