Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із вказаним вище позовом. Посилалась на те, що згідно архівних витягів з погосподарських книг за 1971-1973 роки домогосподарство розташоване за адресою: [ADDRESS] , належало до суспільної групи колгоспників. Головою колгоспного двору була [PERSON] та на час виключення з Цивільного кодексу Української РСР 1963 року норм щодо діяльності колгоспного двору (16.12.1993 року) членами господарства були також її син - [PERSON] , 1936 р.н., невістка - [PERSON] , 1940 р.н., онук - [PERSON] , 1962 р.н., які постійно проживали та були зареєстровані за вказаною адресою. Фактична площа земельної ділянки, що знаходиться в особистому користуванні зазначеного господарства складає 0,45 га. На даній земельній ділянці за життя голови колгоспного двору розміщувався житловий будинок 1918 року забудови та сарай 1957 року забудови. У 1973 році за безпосередньої участі позивачки [PERSON] та її чоловіка [PERSON] за їх кошти на земельній ділянці на місці старого будинку був побудований новий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Всупереч волі матері - [PERSON] її старший син [PERSON] здійснив самовільне захоплення частини присадибної земельної ділянки, що знаходилася в особистому користуванні колгоспного двору внаслідок якого відбулися зміни площі земельної ділянки. На земельній ділянці площею 0,05 га поблизу від батьківської садиби [PERSON] побудував житловий будинок, в якому у подальшому проживав разом зі своєю сім`єю. На даний час Ѕ частини даного житлового будинку належить відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 11.12.2003 року відповідачці [PERSON] . Після смерті [PERSON] належний їй на праві приватної власності житловий будинок успадкував її син [PERSON] , який при житті матері розпочав процедуру приватизації земельних ділянок площею 0,25 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0,13 га, призначену для ведення особистого підсобного господарства, які були передані йому відповідно до рішення третьої сесії ХХІ скликання Білоусівської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області від 31.05.1995 року. [INFO] в с. Білоусівка Сокирянського району Чернівецької області помер [PERSON] і після його смерті відкрилася спадщина, у т.ч. на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Однак, спадкодавець [PERSON] помер, не встигши при житті належним чином оформити документи щодо приватизації земельних ділянок, розташованих за зазначеною адресою, площею0,25 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,13 га, призначену для ведення особистого підсобного господарства. На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не склав, тому спадкування належного йому майна здійснювалося по закону. 13.07.2017 року спадкоємці за законом першої черги [PERSON] , [PERSON]. та [PERSON] уклали договір про поділ спадкового майна, за яким позивачка успадкувала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON]. та [PERSON] успадкували грошові внески з нарахованими процентами і відсотками в рівних частках. Позивач вважає, що право на земельну ділянку є складовою загальної сукупності прав власності на будинковолодіння. З метою реалізації права на спадкування - права на завершення безкоштовної приватизації та одержання акта про право власності на землю, позивачка у жовтні 2017 року звернулася до Чернівецької регіональної філії ДП ДЗК Сокирянського виробничого відділу. Згідно обмірів, проведених 17.10.2017 року було встановлена площа земельної ділянки по фактичному користуванню. Відповідачка [PERSON] , яка є суміжним землекористувачем, відмовилася від підписання протоколів погодження зовнішніх меж земельної ділянки та актів прийому-передачі межових знаків та зберігання, мотивуючи це зменшенням площі її земельної ділянки. Однак, у відповідачки відсутні документи на підтвердження наявності у неї прав на спірну земельну ділянку, на якій побудовано житловий будинок та господарський сарай. Всупереч дотримання правил добросусідства, відповідачка на власний розсуд користується спірною присадибною ділянкою, яку з її слів було розподілено між спадкодавцем та її батьком. Однак, порядок користування спірною земельною ділянкою ніким не встановлювався та земля з колгоспного двору не вилучалася. Рішенням 22 сесії Білоусівської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області VІІ скликання №253/22-18 від 10.12.2018 року їй було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] та земельну ділянку орієнтовною площею 0,004 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] та орієнтовною площею 0,09 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Середні гони». Проте, позивач вважає вказане рішення необґрунтованим та таким, що суперечить чинному законодавству, адже розміри та розташування земельних ділянок, вказаних в ньому, не відповідають рішенню Білоусівської сільської ради від 31.05.1995 року. Із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 11.02.2020 року просила суд: Визнати протиправним та скасувати рішення Білоусівської сільської ради Чернівецької області №253/22-18 від 10 грудня 2018 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в частині наданні [PERSON] дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку орієнтованою площею 0,04 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] та земельної ділянки орієнтовною площею 0,09 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Середні гони». Зобов`язати Білоусівську сільську раду Чернівецької області протягом одного календарного місяця з дня набрання постановою законної сили повторно розглянути клопотання [PERSON] від 13.10.2018 року, зареєстроване у Білоусівській сільській раді, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,38 га, з них для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування жилих будинків у розмірі 0,25 га (для обслуговування жилих будинків) та 0,13 га (для ведення особистого підсобного господарства), які були передано [PERSON] згідно Декретом Кабінету міністрів України від 26.12.1992 року №1592 безоплатно у власність за рішенням місцевої ради по [ADDRESS] . Зобов`язати суміжних землекористувачів [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди в користуванні спірною земельною ділянкою площею 0,9 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства за адресою: [ADDRESS] , шляхом відновлення спільної межі з земельною ділянкою позивача, яка існувала у 2007 році. Під час судового розгляду позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та, посилаючись на їх необгрунтованість, просили у задоволенні позову відмовити в повному об?ємі. Представник відповідача Сокирянської міської ради Степаненко Л.О. в судове засідання не з`явилася, натомість звернулася до суду з письмовою заявою, в якій проти задоволення позову заперечувала та просила розглянути справу без її участі. Заслухавши думку учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, заяви учасників справи по суті спору, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі з огляду на таке. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26.05.1988 року державним нотаріусом Сокирянської державної нотаріальної контори Геровським Б.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1138, [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в с. Білоусівка Сокирянського району Чернівецької області, що підтверджується копією даного свідоцтва. Рішенням третьої сесії ХХІ скликання Білоусівської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області від 31.05.1995 року було вирішено передати безкоштовно земельні ділянки у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування жилих будинків [PERSON] (заява №1083) у розмірі - 0,25 га (для обслуговування жилих будинків) та 0,13 га (для ведення особистого підсобного господарства), що підтверджується архівним витягом Сокирянської районної державної адміністрації Чернівецької області. [INFO] [PERSON] помер в с.Білоусівка Сокирянського району Чернівецької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 13.10.2008 року виконавчим комітетом Білоусівської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області. На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не склав, а тому спадкування належного йому майна здійснювалося за законом. 13.07.2017 року спадкоємці за законом першої черги [PERSON] , [PERSON]. та [PERSON] уклали та нотаріально посвідчили договір про поділ спадкового майна, згідно умов якого позивачка успадкувала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON]. та [PERSON] успадкували грошові внески з нарахованими процентами і відсотками в рівних частках, що підтверджується копією зазначеного договору та копією свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 13.07.2017 року приватним нотаріусом Сокирярнського районного нотаріального округу Чернівецької області Гапчуком В.М. та зареєстрованого в реєстрі за №7130. Відповідно до ч.1 Розділу X перехідних положень Земельного Кодексу України рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але невиконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок»,є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно ч.2 розділу VII земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до ч. 1 ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Проте, з доданих до позову документів вбачається, що позивачу земельна ділянка не належить ні на праві власності, ні на праві користування, межі землекористування в натурі не встановлювались. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ч.4ст.79-1 ЗК). Винесення в натурі (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування (ч.7ст.79-1 ЗК). Згідно з ч.1 ст.21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки у випадках, визначених ст.79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно дост.107 ЗК України. Згідно до п.2 прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Разом з цим, позивач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що земельну ділянку, яка розташована біля житлового будинку по [ADDRESS] було сформовано, а також доказів, що на таку ділянку до 2004 року виникло право власності (користування). Згідно пункту 3 Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Згідно ст.22 Земельного кодексу України 1991 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. У матеріалах справи відсутні будь-які докази встановлення меж земельних ділянок переданих [PERSON] у приватну власність згідно рішення Білоусівської сільської ради народних депутатів від 31.05.1995 року. За таких обставин, право власності чи право користування земельною ділянкою, в розумінні ст.125 ЗК України у позивача не виникло, а відповідно він не може ставити питання про усунення перешкод у здійснені ним його прав власника. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстави набуття права власності на земельну ділянку, передбачених статтею 81 ЗК України, а тому, суд вважає, що позивачем не доведено належність йому прав щодо володіння, користування чи розпорядження спірною земельною ділянкою, як не доведено і порушення його прав щодо земельної ділянки, яку він нібито успадкував. Відповідно до ч.1 ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Оскільки позивач не довів, що він є власником спірної земельної ділянки та його права щодо володіння, користування чи розпорядження нею порушені, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. На підставі ст.14 Конституції України, ст.ст.78, 79, 79-1, 125, 152, 155 ЗК України, ст.393 ЦК України, ст.21 Закону України «Про Державний земельний кадастр», п.3 Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок»,

Outcome: dismissed