Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що він є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Із січня 2013 року відповідач, проживаючи окремо, не виконує жодного обов'язку, покладеного законом на батьків, не бере участі у вихованні дитини, не провідує її, не цікавиться здоров'ям доньки, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує. Крім того, відповідач не піклується про доньку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання. Також, відповідач не спілкується з донькою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Крім того, відповідач з лютого 2014 року повинен сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини, однак по причині постійного ухилення від їх сплати, станом на 01.09.2017 року заборгованість по сплаті аліментів становить 19917,14 грн.. Враховуючи те, що відповідач ухиляється від виховання дитини, свідомо нехтує своїми обов'язками, тому позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача в її користь сплачений судовий збір В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, однак будучи присутньою на попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримала і просила суд позов задовольнити, пославшись при цьому на обставини, вказані в позовній заяві. Крім того, позивач пояснила, що на протязі останніх п'яти років відповідач жодного разу не поцікавився здоров'ям та вихованням дитини, в зв'язку з його відсутністю вона була змушена навіть звертатися до опікунської ради для надання дозволу на госпіталізацію та лікування дитини. В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] підтримала заявлені вимоги і просила суд позов задовольнити, пославшись при цьому на обставини, вказані в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали і просили суд в задоволенні позову відмовити, пояснивши при цьому, що відповідач тривалий час проживав в Харківській області і не мав можливості провідувати доньку через віддаленість місця проживання. Крім того, відповідач частково сплачував аліменти в розмірі 300 грн. на місяць, чим забезпечував доньку продуктами харчування, одягом, іграшками, ліками, а отже матеріально забезпечував дитину, піклувався про її здоров'я та розвиток. Разом з тим, відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що аліменти в розмірі 300 грн. сплачувала за нього його мама, дати народження доньки та на що вона хворіє він сказати не може. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилася, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності. Однак, будучи присутньою в попередніх судових засіданнях, підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, пославшись при цьому на обставини, вказані в позовній заяві. Вислухавши пояснення сторін та покази свідка, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши здобуті під час судового засідання докази, суд встановив наступні обставини. Так, в ході судового засідання встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 12 червня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Лановецького районного управління юстиції Тернопільської області (а.с.8), копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 16 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лановецького районного управління юстиції Тернопільської області (а.с.7), копією рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 01 червня 2012 року (а.с.9, 10). Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 21 лютого 2014 року стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON], [INFO], аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 600 гривень щомісячно, починаючи з 03 лютого 2014 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.11, 12). Як вбачається з Помісячного розрахунку заборгованості по аліментах, згідно виконавчого листа №602/97/14-ц від 11.03.2014 року про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] аліментів по 600 гривень щомісячно, який наявний в матеріалах справи, заборгованість по аліментах станом на 01 вересня 2017 року становить 19917,14 грн. (а.с.21). Відповідно до довідки №84 від 02 жовтня 2017 року, виданої Лановецькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №2, за період з 01.09.2014 року по сьогоднішній день батько [PERSON] не приходив на уроки, ранки, не цікавився поведінкою та навчанням дитини [PERSON] (а.с.15). Згідно довідки №1123 від 06 жовтня 2017 року №1123, виданої Лановецькою комунальною центральною районною лікарнею, [PERSON], [INFO], знаходиться на обліку в дільничного педіатра з дня народження. В період з 01.01.2013 року по сьогоднішній день були звернення в дитячу консультацію з приводу ГРВІ, гострого циститу, правобічного сколіозу, спазму акомодації та хвороби Осгуд-Шляттера. За вказаний період при відвідуванні консультації дитину супроводжувала лише мама (а.с.17). Як вбачається з Витягу з протоколу №1 засідання опікунської ради від 25 лютого 2016 року в цей день було розглянуто питання про надання згоди на госпіталізацію, лікування та обробку персональних даних малолітньої дитини [PERSON] у Київській міській психоневрологічній лікарні без згоди біологічного батька, з яким відсутній будь-який зв'язок (а.с.20). Відповідно до повідомлення Лановецької районної державної адміністрації від 06.10.2017 року №999/02.01-21/10, [PERSON], житель [ADDRESS] в період з 01.01.2013 року по сьогоднішній день не звертався до органу опіки та піклування Лановецької райдержадміністрації з приводу перешкоджання йому в побаченнях з малолітньою дочкою [PERSON], [INFO], яка проживає в [ADDRESS] та неналежного виховання його колишньою дружиною [PERSON] їхньої дочки (а.с.19). Із висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Лановецької міської ради Тернопільської області від 20.11.2017 року №1000/03-11 вбачається, що батько з дитиною не спілкується, не приймає участі у вихованні, не цікавиться її здоров'ям, матеріально і морально не підтримує, порушуючи статтю 8 Закону України «Про охорону дитинства». Тому, з метою забезпечення прав та законних інтересів малолітньої дитини, комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Лановецької міської ради Тернопільської області вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо його малолітньої доньки [PERSON], [INFO] (а.с.13). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він з 2012 року є чоловіком позивача [PERSON]. Він займається вихованням та забезпеченням дитини. Останній раз батько дитини [PERSON] приходив до неї 08 березня 2018 року, а перед тим на початку 2013 року. На протязі вказаного часу він до доньки більше не навідувався. Таким чином, всі вищенаведені факти свідчать про те, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітньої дитини, а саме не навідується до неї, не спілкується з нею, не цікавиться дитиною, її станом здоров'я, не надає матеріальної допомоги на її утримання, не приймає участі у вихованні та не проявляє щодо неї батьківської турботи та уваги. Згідно із вимогами ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789-XII, частин 7, 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. В силу вимог ст. 150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідно ст. 164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року №1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного Кодексу (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров'я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дітей і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України). Так, відповідачу, як батькові неповнолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України). Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. Зокрема, відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. На думку суду врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов'язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Повертаючись до обставин даної справи суд підкреслює, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач на протязі 2013-2018 років не приймав жодної участі у вихованні дитини, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надавав дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляв інтересу до її внутрішнього світу; не створював умов для отримання нею освіти. Твердження відповідача та його представника про те, що відповідач частково сплачував аліменти в розмірі 300 грн. на місяць, чим забезпечував доньку продуктами харчування, одягом, іграшками, ліками, а отже матеріально забезпечував дитину, піклувався про її здоров'я та розвиток, суд не приймає до уваги, оскільки вказана сума є мізерною і не може покрити витрати на дитину. Крім того, як встановлено в судовому засіданні і визнано самим відповідачем, вказані грошові кошти сплачував навіть не він сам, а його мама - баба дитини. Крім того, незважаючи на невеликий розмір стягуваних аліментів (600 грн.), відповідач допустив по їх сплаті значну заборгованість (19917,14 грн.), яка станом на даний час не погашена, що свідчить про ухилення відповідача від матеріального забезпечення своєї доньки. Також, суд не приймає до уваги квитанції про грошові перекази відповідача на ім'я позивача на протязі 2009 - 2012 року (а.с.46-64), оскільки сторони у вказаний період перебували в шлюбі і після його розірвання відповідач перестав надавати матеріальну допомогу своїй дочці. Окрім іншого, в судовому засіданні знайшло підтвердження, що відповідач не приймає участі в навчально-виховному процесі своїх дітей (успішністю не цікавиться, класні заходи та батьківські збори не відвідує). Твердження відповідача та його представника про те, що відповідач на протязі даних років проживав в Харківській області і не міг, в зв'язку з віддаленістю, займатися вихованням дитини та її матеріальним забезпеченням, суд не приймає до уваги, оскільки на протязі п'яти років можна було б інколи навідуватися до дитини, чи принаймні телефонувати до неї. Наведене в своїй сукупності на думку суду може свідчити про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків. При цьому, в даній конкретній ситуації судом враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов'язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Але реалізація таких обов'язків держави також вимагає від відповідача активних дій, які б свідчили про його бажання скористатись такою допомогою держави. Проте, в даній справі відповідач на протязі п'яти років не вживав жодних заходів для захисту прав своєї дитини, не відвідував її, не цікавився її станом здоров'я, не допомагав їй матеріально. Суд зауважує, що навіть протягом розгляду справи в суді він таких дій не вчинив і провідував дитину лише один раз, незважаючи на відсутність будь-яких застережень чи перешкод зі сторони позивача. Далі суд зазначає, що в процесі розгляду справи було з'ясовано, що дитина протягом свого життя проживала поряд з мамою, яка повністю виконує покладені на неї обов'язки по вихованні та забезпеченні дитини. При цьому, суд звертає увагу, що взаємовідносини між дитиною, матір'ю та батьком склались таким чином, що дитина протягом останніх п'яти років проживає разом з мамою, батько дитини протягом даного часу до неї не навідувався, не телефонував і про своє існування не нагадував, тому в даній ситуації судом будуть враховані «інтереси дитини» в широкому розумінні на поняття сім'ї (стаття 5 Конвенції про права дитини). Зокрема, в даному випадку позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у батька, оскільки він з нею не проживає протягом тривалого часу, так само даний захід не виключає можливість побачення батька із своєю дитиною. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між батьком та дитиною. Окремо суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни його поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому Сімейним Кодексом (стаття 169). Обставини справи свідчать, що позбавлення відповідача батьківських прав, як було наголошено вище, фактично не змінює існуючу ситуацію, при цьому відповідач має можливість виправити ситуацію, і не позбавлений права на спілкування з дитиною. З огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дитину, Суд розуміє, що таке розлучення має проводитися лише в крайньому випадку, тому перш ніж вдатися до позбавлення батьківських прав в даній ситуації Судом була перевірена можливість застосування менш радикальних заходів. Зокрема враховано, що держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов'язків і відновити або зміцнити здатність сім'ї піклуватися про свою дитину. Проте, в правовідносинах, що склались між сторонами суд не знаходить підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покладення на органи опіки та піклування контролю за виконанням батьківських обов'язків, оскільки відповідачу надавалась можливість та час для виправлення свого ставлення до виховання дитини, такий час у нього був і протягом судового розгляду, але виходячи з наведених вище обставин, він таких заходів не вжив. Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, Суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов'язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції про права дитини, статті 8 Конвенції (див. наприклад пункт 59 рішення Європейського Суду у справі «Ньяоре проти Франції»), і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини» оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню його інтересів (Пункт 1 статті 3)). Враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його дитини [PERSON], [INFO], оскільки він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] в користь позивач [PERSON] 640 гривень 00 копійок сплаченого судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved