Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

[PERSON], звернулася до Люботинського міського суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] про вселення до житлового приміщення. Позивач просить вселити її до квартири [ADDRESS] та зобовязати відповідача надати їй дублікат ключів від вхідних дверей квартири та не перешкоджати у проживанні в квартирі. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вказана квартира належить їй та колишньому чоловіку відповідачеві на праві спільної часткової власності,кожному по 1/2 частині. На даний час вона не має вільного доступу до квартири, відповідач перешкоджає їй у користуванні вказаною квартирою, хоч сам в ній мешкає. Він відмовляється надати їй дублікат ключів від вхідної двері. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити, з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, посилаючись на письмові заперечення та зазначали, що між сторонами існують неприязні відносини та спільне їх проживання в одній квартирі може призвести до тяжких наслідків. Сторонами в позасудовому порядку не досягнуто згоди щодо вирішення спору та мирним шляхом не врегульовано питання щодо порядку користування спільним майном. Суд дослідивши письмові докази та заслухавши сторони, свідків дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти, що не оспорюються сторонами по справі, та підтверджуються наявними у справі доказами, та відповідні їм правовідносини Сторони зареєстрували шлюб 10 серпня 1991 року. Відповідно до рішення Люботинського міського суду Харківської області від 08 вересня 2016 року шлюб між сторонами розірвано та визнано за [PERSON], 21лютого [INFO], право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку поділу спільного майна подружжя. Рішення суду набрало чинності 20 вересня 2016 року (а.с.4-5). Право власності на належну їй частку в квартирі позивачка зареєструвала 05 січня 2017 року. Як вбачається з копії технічного паспорту квартира № 8 знаходиться за адресою м. Люботин, пров. Оранжерейний,4 та розташована на 2 поверсі, загальна площа квартири становить 42,60 кв.м, житлова - 27,70 кв.м та складається з двох кімнат, коридору, кухні, ванної кімнати та балкону. Між сторонами вже більше року існує конфлікт та неприязні відносини. Відповідач [PERSON] чинить перешкоди позивачці в проживанні в квартирі за адресою [ADDRESS]. Позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів з питання перешкоджання в проживанні в належній їй частині квартири з боку її колишнього чоловіка відповідача у справі. За результатами розгляду звернень лише надавалися рекомендації щодо звернення до суду для вирішення цивільно правового спору, оскільки зазначені питання не відносяться до компетенції правоохоронних органів, а складу адміністративного чи кримінального правопорушення в діях [PERSON] не виявлено (а.с.10-11,73-79). Сторони в судовому засіданні визнали, що вони не дійшли згоди щодо врегулювання питання мирним шляхом. Відповідач в судовому засіданні не заперечував, що він дійсно не пускає [PERSON] до їх спільної квартири, бо побоюється провокацій зі сторони позивача. Речі позивача з квартири вивезені без її згоди. В матеріалах справи міститься копія телеграм [PERSON] на адресу [PERSON], в якій зазначено, що вона може забрати свої особисті речі,які знаходяться в гаражі за адресою м. Люботин вул. Злагоди,1 за попередньою домовленістю (а.с.12). Також на адресу матері позивача [PERSON] надійшла телеграма, в якій зазначено, що речі доньки [PERSON] знаходяться в гаражі за адресою [ADDRESS] (а.с.13). Позивачка на даний час вимушена проживати в будинку своєї матері за адресою: м Люботин, вул. Караванська,4. Оскільки, зазначені обставини сторонами визнані та не оспорюються, суд відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України вважає їх встановленими та такими, що не підлягають доказуванню. Крім того, в судовому засіданні встановлені наступні обставини. Позивач пояснила, що 08 квітня 2016 року відповідач вигнав її з дому, змінив замки у вхідних дверях та з того часу не пускає її до квартири. Неодноразові спроби потрапити до квартири не мали успіху, оскільки відповідач не відчиняє дверей, або відмовляється впустити позивачку до квартири. Позивачка намагалася зайти в квартиру та вселитись, але з цього питання лише виникають конфлікти між сторонами, у звязку чим мали місце обоюдні звернення до органів поліції, та надано висновки Люботинського відділу поліції, де зазначено, що за результатами розгляду звернень встановлено, що наявні цивільно-правові відносини, у звязку з чим подальший розгляд матеріалу припинено. Як пояснив в судовому засіданні відповідач, його колишня дружина постійно провокує сварки з метою безпідставного притягнення його до кримінальної відповідальності. [PERSON] пояснив, що [PERSON] жодним чином не приймає участі в утриманні квартири, всі рахунки сплачує він особисто. Відповідач підтвердив, що дійсно не пускає колишню дружину до квартири, але лише тому, що сумісне їх проживання в одній квартирі не можливе, оскільки остання постійно провокує сварки, погрожує йому тюремним увязненням. Відповідач в судовому засіданні підтвердив, що він дійсно змінив замки у спірній квартирі, але через непридатність старих замків. Із пояснень свідка [PERSON] який є сином сторін, допитаного в судовому засіданні, вбачається, що батько не впускає його та матір в спірну квартиру, в квартирі живе батько. [PERSON] пояснив, що влітку 2015 року йому зателефонувала мати та сказала, що батько прийшов додому в нетверезому стані, влаштував сварку та розпускає руки, [PERSON] приїхав додому, вони з мамою зібрали речі і пішли жити до бабусі. З того часу вони з мамою вимушені проживати у бабусі, але умови проживання, на його думку, там незадовільні. Крім того, цей будинок належить маминому брату [PERSON], тому в разі якщо йому знадобиться житлова площа, їм ніде буде жити. Мати не має ключів від вхідних дверей квартири, вони намагалися неодноразово зайти в квартиру, однак їх не пускають, у звязку з чим виник конфлікт, та була викликана поліція, але результату не було. Працівники поліції жодним чино не реагують на мамині звернення, відмовляються заходити до поїзду. Зі слів матері свідку відомо, що їй телефонував дільничний та казав, що необхідно все це необхідно припиняти. Також [PERSON] повідомив, що батько привіз належні їм речі до будинку бабусі і сказав, щоб вони їх забрали. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні в якості свідка, попереджена про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, повідомила, що коли вона гуляла з онуком на подвірї та бачила як до будинку приїхала позивачка та попросила її пройти до квартири [PERSON] Позивачка постукала до квартири, двері привідчинив [PERSON], але побачивши колишню дружину відразу ж їх зачинив. Свідки [PERSON] та [PERSON], допитані в судовому засіданні в якості свідків, попереджені про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, які є товаришами відповідача, надали наступні пояснення. Свідкам відомо, що у сторін були неприязні відносини, [PERSON] постійно влаштовувала сварки, викликала поліцію. [PERSON] також розповів, що йому було відомо про те,що позивачка заливала клеєм замки, виламувала двері. Свідки також повідомили, що благоустроєм та утриманням квартири займався відповідач. Речі [PERSON]А відповідач [PERSON] вивіз до її матері. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Серед основних прав і свобод людини і громадянина України, держава проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до статті 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України,ст. 9 ЖК України,ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Судом встановлено, що право [PERSON] на житло порушене та користування ним порушено, вона зазнає перешкод з боку відповідача у проживанні в належній їй в частині ? частині квартири. Відповідач не заперечує, що перешкоджає вселенню позивачки до квартири за адресою: м Люботин пров. оранжерейний,4,кВ.8, але пояснює це тим, що їх спільне проживання в одній квартирі неможливе, враховуючи складність відносин, неприязнь та постійні конфлікти. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннямист.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до положень ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), а відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положеннями ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За положеннямист.13 Конституції України, ст.ст.319,355,358 ЦК України всі співвласники квартири (будинку) мають рівні права на користування і володіння, тобто вселення інших осіб має відбуватися за взаємною згодою. Реалізація права власності однією особою не може шкодити праву власності іншої особи. Право спільної власності обмежено спеціальними нормами закону, внаслідок чого кожен із співвласників зобовязаний реалізовувати своє право власності з урахуванням прав та інтересів інших співвласників та за взаємною згодою. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем [PERSON] не надано переконливих доказів та не доведено правомірності перешкоджання в користуванні власністю позивачці та її проживанню в квартирі. Як встановлено судом, право власності на 1/2 частину квартири зареєстровано за позивачкою, однак відповідач, який є власником 1/2 частини квартири, чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, перешкоджає її доступу в квартиру. Надані позивачкою докази відповідачем не спростовані. Судом прийнято до уваги, що між сторонами існує конфлікт, неприязні відносини та постійно відбуваються сварки, але це не є підставою для порушення законних прав [PERSON] За таких обставин право власності позивачки на1/2 частину квартири підлягає захисту, у спосіб, передбачений ст. ст.383,391 ЦК України - усунення перешкод у користуванні належною їй квартирою шляхом її вселення, щодо іншої частини позовних вимог, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню. Суд розглядає справу в разі якщо права особи не визнаються, оспорюють ся чи порушуються, але рішення суду не може бути ухвалене на майбутнє та стосуватися відносин, що можуть виникнути в майбутньому. Таким чином на даний час судом не можуть бути задоволені вимоги щодо усунення перешкод в користуванні квартирою та надання дублікатів ключів від вхідних дверей, а лише приймає рішення щодо вселення позивачки до квартири. Крім того, суд звертає увагу сторін на те, що вони не позбавлені права вирішити питання щодо порядку користування житловим приміщенням.

Outcome: partial