Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. У заяві вказує, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], який 2 грудня 2015 року досяг повноліття. Після припинення фактичних шлюбних стосунків сторін відповідач проживає окремо, участі в утриманні сина не бере, в той час, як він потребує матеріальної допомоги, оскільки навчається на першому курсі денного відділення факультету соціальної педагогіки та психології Запорізького національного університету, самостійних джерел доходів не має. Відповідач не бажає в добровільному порядку надавати матеріальну допомогу на утримання сина, хоча має таку можливість, отримуючи заробітну плату. Позивачка, хоча й працевлаштована, проте отримує невисокий заробіток, її чоловік страждає на тяжку форму цукрового діабету, у зв'язку з чим не може працевлаштуватися, а лікування потребує значних коштів. Крім того, син сторін під час відкритого заволодіння його мобільним телефоном 14 лютого 2016 року зазнав тілесних ушкоджень, лікування яких поєднано з фінансовими витратами. У зв'язку з викладеним позивач випробовує значні матеріальні труднощі. На підставі викладеного позивач просить про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) до закінчення навчання, але не більш ніж до досягнення сином 23 років (а. с. 45). В судовому засіданні позивач підтвердила доводи, викладені в заяві, просить про її задоволення. Відповідач позов визнав частково, пояснивши, що він має сім'ю, в якій виховується малолітня дитина, а дружина відповідача страждає на хронічне гінекологічне захворювання, лікування якого потребує грошових витрат. За потреби непрацездатних за віком батьків, один з яких страждає на серцево-судинне захворювання, в сторонній допомозі та у відсутність у них інших дітей він надає батькам грошову допомогу в організації гідної життєдіяльності. У зв'язку з викладеним просить суд задовольнити позов частково і зменшити розмір аліментів до 1/5 частини його заробітку. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO] (а. с. 3), який є студентом першого курсу денного відділення факультету соціальної педагогіки та психології Запорізького національного університету (а. с. 8). Згідно із ст. ст. 199 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання й у зв'язку із цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення 23-х років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Однак, право на утримання припиняється у випадку припинення навчання. В силу роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Виходячи з наведених положень сімейного законодавства та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України обов'язок батьків з утримання повнолітніх сина, доньки, на відміну від обов'язку утримувати неповнолітніх дітей, не є безумовним, а його настання закон пов'язує з сукупністю кількох передумов, тобто продовженням особою навчання, ненастанням 23 років, потребою в матеріальній допомозі, можливістю батьків надавати таку допомогу. При визначенні розміру аліментів, суд ураховує стан здоров'я й матеріальне становище сина, а також платника аліментів, який є працевлаштованим і має постійний дохід у вигляді заробітної плати, наявність у нього на утриманні неповнолітньої доньки (а. с. 25), дружини, яка страждає на хронічне гінекологічне захворювання (а. с. 26), непрацездатних за віком батьків, у яких немає інших повнолітніх дітей (а. с. 27-30). Крім наведених доводів суд враховує і ту обставину, що син сторін навчається за бюджетною формою навчання, тобто набуття вищої освіти не потребує фінансування з боку особи, що навчається, а також ту обставину, що він має об'єктивну можливість отримувати самостійний дохід як у вигляді стипендії, отримання якої зумовлено успішним навчанням, так і заробітку за роботу на умовах неповного робочого часу. Суд приймає до уваги і твердження позивача про її скрутний майновий стан і тяжку хворобу чоловіка, проте при вирішенні спору перш за все керується наведеними положеннями ст. 199 СК України про потребу сина в матеріальній допомозі і можливість батька надавати таку допомогу. З огляду на викладені обставини суд у відповідності до ст. ст. 182, 200 СК України вважає за доцільне стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/5 частини його доходу щомісяця на утримання повнолітнього сина, які, на думку суду, є домірними як майновому стану платника аліментів, так і потребі повнолітнього сина, який продовжує навчання, в утриманні. Хоча ст. 182 СК України, положеннями якої в силу ст. 200 СК повинен керуватися суд, визначаючи розмір аліментів для повнолітніх доньки, сина, і встановлює мінімальну межу аліментів у вигляді 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд не знаходить підстав для обмеження розміру аліментів посиланням на цей розмір, оскільки в силу наведеної статті 182 СК її положення ґрунтуються на прожитковому мінімумі для дитини, тоді як син сторін, досягнувши віку повної цивільної дієздатності, в силу закону втратив цей статус. Судовий збір, від попередньої оплати якого звільнено позивача, в силу цивільного процесуального закону належить стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved