Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 09 грудня 2016 року [PERSON] позичила [PERSON] 800,00 доларів США, які остання зобовязалася повернути 30 березня 2017 року. Договір був укладений в письмовій формі шляхом складення боржником розписки та укладення між сторонами договору безпроцентної позики. Відповідач суму позики позивачу не повернув. В судове засідання позивач не зявилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. В судове засідання відповідач не зявилася, про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, причин неявки суду не повідомила. Заяви про розгляд справи без її участі до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача. У звязку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. У звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. В судовому засіданні встановлено, що згідно п. 2.1. Договору безпроцентної позики, укладеному між [PERSON] та [PERSON] від 09 грудня 2016 року, сума Позики за Договором становить 800,00 доларів США. Згідно п. 4.1. вищевказаного Договору, дата повернення повної суми позики 30 березня 2017 року. Згідно п. 6.1. вищевказаного Договору, при простроченні повернення позики (її частини) Позичальник сплачує штраф у розмірі 100% від неповерненої суми позики. Відповідно до копії розписки від 09.12.2016 року [PERSON] отримала від [PERSON] кошти в сумі 800,00 доларів США в день складання цієї розписки. З матеріалів справи вбачається та визнається позивачем в позовній заяві, що відповідач свої зобовязання за договором позики перед позивачем виконала частково, погасивши борг у розмірі 150 доларів, про що є відповідні розписки (записи) позивача, а отже залишок суми боргу в розмірі, еквівалентному 650,00 доларам США, відповідач в строк до 30 березня 2017 року не повернула. Вказаний висновок суду підтверджується копією розписки та Договору безпроцентної позики від 09.12.2016 року, на яких відсутні відмітки про повне виконання свого обовязку відповідачем. Отже, станом на час розгляду цієї справи розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить суму, що еквівалентна 650,00 доларам США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09.12.2016 року (день отримання відповідачем позики) складає 16752,12 грн. Вказана сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача саме у гривнях, адже незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року по справі № 6-79цс14. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу за несвоєчасне повернення суми позики суд зазначає наступне. Згідно із статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до розпорядження КМУ від 02 грудня 2015 р. № 1275-р м. Сєвєродонецьк Луганської області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Враховуючи викладене, а також те, що станом на час розгляду справи відсутній Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України, то суд вважає, що штраф, який був нарахований на суму заборгованості за договором позики, стягненню з відповідача не підлягає, оскільки відповідач зареєстрована та постійно проживає в населеному пункті, визначеному у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Таким чином, факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та частково обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають, а тому суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу підлягає частковому задоволенню в розмірі 650,00 доларів США, що на момент складання розписки було еквівалентно сумі в розмірі 16752,12 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно із п. 36 постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року № 10 із змінами та доповненнями, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією від 11.05.2017 року про сплату судового збору в сумі 640,00 грн. Враховуючи те, що задоволено 50,00 % відсотків позовних вимог, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат в розмірі 320,00 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial