Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до ЖКП №2 про списання заборгованості. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Станом на 01.01.2014 року по квартирі [ADDRESS] утворилася заборгованість у розмірі 10039 грн. 87 коп. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 13.02.2014 року позов задоволено частково, стягнуто заборгованість за утримання будинку в розмірі 5656 грн 82 коп. за період з 01.03.2010 року по 01.01.2014 року, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено в зв`язку з застосуванням строків позовної давності. Заборгованість в розмірі 5656 грн. погашена 18.10.2017 року та 18.10.2017 року на адресу ЖКП № 2 скеровано лист з проханням списати заборгованість в сумі 4383 грн. 05 коп. 10.11.2017 року вона отримала відповідь на заяву про відмову в задоволенні її вимог. Враховуючи, що відповідачем пропущено без поважних причин строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості, нарахована сума боргу знаходиться поза межами строку позовної давності, а тому не може бути пред`явлена їй до сплати, вважає вище вказану заборгованість безнадійною та такою, що підлягає списанню з її особового рахунку. А тому просить зобов`язати ЖКП №2 списати з особового рахунку 488-13-48 заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території в сумі 4 383 грн. 05 коп. за спливом строків позовної давності та не включати такий борг за послуги по утриманню будинку та прибудинкової території в майбутньому. Позивач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про день і час слухання справи. Представник відповідача подав до суду заяву, про проведення розгляду справи у його відсутності та надав відзив на позов, в якому зазначає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При розгляді справи суд встановив, що [PERSON] є власником квартири та проживає за адресою: [ADDRESS] та є споживачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території, які надаються ЖКП №2. Наведені факти визнаються сторонами та документально підтверджені, зокрема, відомостями з особового рахунку, що закріплений за адресою: [ADDRESS] № [NUMBER]. Сторонами не оспорювалось, що між ними склалися договірні відносини з надання житлово-комунальних послуг, а саме з утримання будинку та прибудинкової території. Рішенням Луцького Луцького міськрайонного суду від 13.02.2014 року позов задоволено частково, стягнуто заборгованість за утримання будинку в розмірі 5656 грн 82 коп. за період з 01.03.2010 року по 01.01.2014 року, в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 4383 грн. 5 коп. відмовлено в зв`язку з застосуванням строків позовної давності. 18.10.2017 року [PERSON] звернулася до ЖКП №2 із заявою-вимогою про списання безнадійної заборгованості, обґрунтовуючи її тим, що відповідач без поважних причин пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості з неї за надані послуги з утримання будинку. У відповідь на вищевказану заяву ЖКП №2 своїм листом № 117/01-09 від 10.11.2017 року повідомило [PERSON] про неможливість списання її заборгованості. Згідно з ч.ч. 2,3,4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому право прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.ст. 7,13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Статтями 20, 21 Закону визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язки виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] вказує на пропуск строку позовної давності щодо стягнення з неї заборгованості в розмірі 4383 грн. 05 коп. Так, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). За приписами ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Наведене дає підстави для висновку, що застосування строку позовної давності можливе у тому випадку, якщо відповідну заяву подано особою, до якої пред`явлені вимоги, строк позовної давності за якими сплив, тобто відповідачем у справі. У даному випадку строк позовної давності на стягнення суми заборгованості сплинув і її стягнення є неможливим, у зв`язку з чим і рішенням Луцького міськрайонного суду позов ЖКП № 2 задоволено частково. Суд відхиляє доводи позивача про те, що заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території підлягає списанню як безнадійна дебіторська заборгованість на підставі п.14.1.11 ст. 14 Податкового кодексу України. Так, п.14.1.11 ст. 14 Податкового кодексу України визначено термін «безнадійна заборгованість» - це заборгованість за зобов`язаннями щодо яких минув строк позовної давності. Визнання заборгованості безнадійною покладено на суб`єкта господарювання, тобто кредитора. Відповідно до Інструкції з обліку коштів, розрахунків та інших активів бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 26.12.2003 р. №242 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23.01.2004 за №106/8705, безнадійна дебіторська заборгованість - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої є впевненість про неповернення її боржником або за якою строк позовної давності минув. Враховуючи зазначене, прострочена дебіторська заборгованість є безнадійною у випадках: коли прострочена дебіторська заборгованість обліковується за суб`єктами господарювання, які ліквідовані без правонаступників та виключені з Єдиного державного реєстру підприємств, організацій та установ: коли установами вжито всіх заходів по проведенню претензійно-позовної роботи, інших заходів щодо стягнення заборгованості відповідно до чинного законодавства. Списання сум дебіторської заборгованості здійснюється відповідно до Інструкції про кореспонденцію субрахунків бухгалтерського обліку для відображення основних господарських операцій бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 10 липня 2000 року №61 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 серпня 2000 року за №497/4718. Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року № 237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Особовий рахунок позивача в ЖКП №2 є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора. За змістом ч.4 ст. 12, ч.1 ст.13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторін у справі. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За приписами ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Заявлений позивач спосіб захисту порушених, на його думку, прав не підлягає судовому захисту, оскільки у правовідносинах, які склалися між сторонами у справі, права позивача не порушені. Йому надавалися відповідні комунальні послуги відповідачем, що стороною позивача не оспорюється. Норми Податкового кодексу України не регулюють правовідносини, які виникли між сторонами. На підставі наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed