Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.0306га по вул.Гетьмана Дорошенко,6 в м.Івано-Франківську від 06.03.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]. В позовній заяві зазначено, що позивач була власником земельної ділянки площею 0.10га по вул.Гетьмана Дорошенко,6 в м.Івано-Франківську наданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, згідно Державного акту на право власності виданого 09.06.2010р.. В листопаді 2010 року відповідач запропонував позивачу придбати в неї частину земельної ділянки, з метою будівництва ним житлового будинку, а тому позивач оформила дану земельну ділянку на дві частини площею 0.0454га та 0.0546га, останню ділянку площею 0.0546га було відчужено відповідачу, згідно договору купівлі-продажу від 07.02.2011 року. Після придбання ділянки [PERSON] проводив будівництво будівлі, і на початку 2012 року він повідомив позивача, що для введення в експлуатацію будинку, через забудову ним більшої площі придбаної ділянки, йому необхідно ще тимчасово отримати від позивача частину її земельної ділянки, а після введення в експлуатацію, дана земельна ділянка буде їй повернута у власність. Позивач через приязні сусідські відносини погодилась на пропозицію продажу (позички) ще частини ділянки, та 06.03.2012 року було відчужено позивачем ще 0.0306га, без отримання коштів за продаж, та в забезпечення домовленостей отримано від відповідача розписку із обовязком продажу цієї ділянки (назад до попереднього власника - позивача) до 06.03.2013 року. При цьому, як стверджує позивач, що вона сприймала правочин як позичку на 1 рік земельної ділянки для оформлення відповідної документації відповідачем щодо обєкту будівництва, без оплати зазначеної в договорі суми коштів, наміру повністю відчужити землю не мала. В подальшому через рік відповідач переконав позивача ще зачекати, позивач продовжувала користуватися своєю земельною ділянкою, що нібито відчужена, але [PERSON] почав в 2014 року встановлювати огорожу, повідомивши про відсутність намірів на укладення договору купівлі-продажу ділянки, що і спонукало звернення до суду позивачем. В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні позов не визнали, вважають вимоги не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, в подальшому в судові засідання 02.10.2015 р. та 28.10.2015р. не зявилися клопотавши про відкладення, при чому що відкладення засідання на 28.10.2015р. не підтверджене належним доказом підстави для такого, а тому зважаючи на процесуальні строки розгляду справ та те, що позов був поданий до суду ще в листопаді 2014р., при цьому що судові засідання призначені на 11.02 та 16.04.2015р. також відкладалися за клопотаннями саме сторони відповідача, суд вважав за можливе завершити розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами та наданими сторонами і свідками пояснення. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] була власником земельної ділянки площею 0.0306 га та 0.0148 га (разом 0.0454га) по вул. Гетьмана Дорошенко,6 в м.Івано-Франківську наданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за рішенням Івано-Франківської міської ради від 23.02.2010р. про розподіл земельної ділянки, згідно Державного акту на право власності виданого 28.02.2012р. серії ЯК №984906 (а.с.10). При цьому, межівником даної спірної ділянки площею 0.0306 га є сама ж [PERSON] та [PERSON] Сторони в судовому засіданні не заперечили, що дійсно ще в листопаді 2010 року відповідач запропонував позивачу придбати в неї частину земельної ділянки, з метою будівництва ним житлового будинку, а тому позивач оформила дану земельну ділянку на дві частини площею 0.0454га та 0.0546га, останню ділянку площею 0.0546га було відчужено згідно договору купівлі-продажу від 07.02.2011 року відповідачу. Після придбання ділянки площею 0.0546га [PERSON] проводив будівництво, і на початку 2012 року він повідомив, як стверджує позивач, що для введення в експлуатацію житлового будинку, через забудову ним вже більшої площі придбаної ділянки, йому необхідно ще тимчасово отримати від позивача частину її земельної ділянки 0.0306га, а після введення в експлуатацію, дана земельна ділянка буде їй повернута у власність. Натомість відповідач заперечив що саме за його пропозицією було відчужено йому частину земельної ділянки площею 0.0306га позивачем, пояснивши суду, що саме таку пропозицію подала позивач, так як їй необхідні були кошти на весілля дитини. Дійсно підтвердив і те, що була домовленість про можливість переоформлення (купівля-продаж) даної спірної ділянки назад [PERSON], але щодо такого переоформлення вона більше не зверталася. При цьому зазначив, що проблем щодо введення в експлуатацію житла він не мав і житловий будинок введений в експлуатацію, але при цьому жодних доказів на підтвердження факту введення обєкта в експлуатацію суду не надав, і коли це відбулося не зазначив, покликаючись на необхідність такого доведення стороною позивача. Судом встановлено, що між сторонами певний період були досить приязні сусідські відносини, що і не заперечувалось в судових засіданнях. 06.03.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.0306 га по вул. Гетьмана Дорошенко,6 в м.Івано-Франківську наданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за №455 (а.с.9). Умовами договору було сторонами в п.1.6 підтверджено вчинення дій, ціну договору (п.2) та інші умови. Позивач та її представник стверджували, що земельна ділянка була відчужена без отримання коштів за її нібито продаж, цей договір сприймався продавцем як тимчасова позичка обєкту нерухомості - землі, при цьому що ділянка яка залишилася в власності позивача площею 0.0148 га - це під самим житловим будинком без будь-якої території для обслуговування, що не є логічним у питанні відчуження відповідачу. В забезпечення домовленостей про тимчасовість такої угоди позивачем отримано від відповідача розписку із обовязком продажу цієї ділянки [PERSON] (назад) у строк до 06.03.2013 року (а.с.42). В подальшому відповідач переконав позивача ще зачекати, а позивач продовжувала користуватися своєю земельною ділянкою, що нібито відчужена. В 2014 році [PERSON] почав встановлювати огорожу навколо придбаної ним ділянки, повідомивши про відсутність намірів на укладення договору купівлі-продажу із [PERSON], що і спричинило конфліктні відносини між сторонами. На спростування доводів відповідача про продаж спірної ділянки з ініціативи саме [PERSON], так як їй нібито були потрібні кошти на весілля дитини, позивач надала копії Свідоцтв про шлюб сина [PERSON], що одружився в травні 2011 року та дочки [PERSON], яка уклала шлюб у вересні 2014р., таким чином підкресливши неправдиві відомості надані суду відповідачем щодо продажу в 2012 році спірної ділянки на потреби весілля дитини. На запитання суду до відповідача, а саме в звязку з чим та з якою метою подавалась ним розписка про укладення протягом 1 року продажу спірної земельної ділянки [PERSON], що наявна в оригіналі в матеріалах даної цивільної справи, він зазначив суду, що дійсно така домовленість була, але це не як зобовязання, а тільки як можливість такого продажу. Однак, суд звертає увагу, що в розписці від 06.03.2012 року зазначено як обовязок, а не право. При цьому, доводи відповідача про те, що позивач не зверталася протягом року після укладення спірного договору до нього на повернення землі, спростовуються свідченнями допитаних судом свідків. Так, свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили факт ініціювання відповідачем оформлення на певний строк земельної ділянки (частини від загальної площі - 0.0454га), яка є у власності [PERSON] для можливості введення будинку, збудованого [PERSON] в експлуатацію за наявності в останнього проблем нібито повязаних з цим, з подальшим переоформленням землі на попереднього власника протягом 1 року. При цьому дані свідки і сама позивач вказали на те, що неодноразово пропонували відповідачу виконати домовленості по укладенню договору купівлі-продажу (повернення назад у власність позивача) земельної ділянки, однак [PERSON] спочатку просив зачекати, оскільки з його слів будинок ще не введений в експлуатацію, а потім відмовився від укладання договору. Не заслуговує увагу суду і доказ (диск запису телефонної розмови невідомо якого часу і дня) наданий відповідачем (а.с.63), згідно якого [PERSON] «пропонує зустріч з [PERSON], щоб поговорити та випити кави», оскільки такий доказ не є належним щодо даного спору і жодних обставин для підтвердження чи спростування таких доводів відповідача не містить. Натомість, обґрунтовуючи мотиви [PERSON] перед укладенням спірного договору купівлі-продажу від 06.03.2012р., позивач надала до матеріалів справи план земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд [PERSON] (а.с.81), згідно якого, загальна площа земельної ділянки придбаної за двома договорами у позивача, в т.ч. спірним, мала б становити 0.0852га (0.0546га+0.0306га), однак площа збільшена відповідачем за рахунок іншої земельної ділянки - до 0.0917га, що дозволило йому, при отриманні земельної ділянки в 2012 році від позивача, не готувати новий документ на право власності на землю з лишками площі до 6%, на підставі норм Технічних вказівок по встановленню меж земельних ділянок фізичних та юридичних осіб на забудованих територіях в населених пунктах, затверджених першим заступником голови Держкомзему України від 18 травня 1998 року (чинного), в якому зазначено, що якщо при удосконаленні меж зміна площі кожної з земельних ділянок не перевищує 6%, то вважається, що земельна власність залишається незмінною і права власника не анулюються, якщо ж зміна площ земельних ділянок перевищує 6%, то цей факт розглядається як скасування старої і утворення нової земельної ділянки. Тобто на думку позивача, отримання другої земельної ділянки за спірним договором спростило дії відповідача щодо оформлення будь-якої нової документації на землю, та як наслідок можливість введення в експлуатацію обєкта будівництва. ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір що укладається повинен бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а щодо даного спору, волевиявлення позивача було спрямоване на тимчасове припинення її права на землю та набуття тимчасово цього права відповідачем (договір позички), та в подальшому домовленість про повернення даної ділянки у власність позивача, саме так обґрунтовані її вимоги позову та доведені обставини в суді. Слід зазначити, що правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, який бажає отримати особа. Як слідує з вимог ст..827, ч.3 ст.828 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу. Договір позички будівлі, іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у формі, яка визначена відповідно до статті 793 цього Кодексу. Стаття 229 передбачає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. З даної норми слідує, що воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Вважається в даному спорі, що такими є помилки стосовно правової природи правочину, його змісту, обставин його укладення, а також прав та обовязків сторін. Хибне сприйняття стосується правової природи правочину, що виникло при визначенні отриманих наслідків даного правочину. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Саме такі розяснення містить постанова пленуму Верховну Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними». Умисел відповідача в даному спорі не є предметом дослідження, оскільки позивач не доводила недійсність правочину, як обману, на що наголошував відповідач щодо доведення саме такого факту. Ст..16 ЦК України встановлює способи захисту цивільних прав та передбачає можливість встановлення законом та договором інших способів захисту права. П. 1 ст. 6 цієї Конвенції визнає право людини на доступ до правосуддя. Це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру пору¬шення, яке мало місце. Способи захисту обираються самим позивачем. Позивач визначила спосіб захисту як визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.03.2012 року, оскільки помилялася щодо самого правочину, вважаючи такий правочин як позичку. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК є загальною. Визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Так, за ст..216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч.3). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Разом з тим, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а доводи відповідача щодо спростування підстав для задоволення не є доведеними та не спростовані належними доказами. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 16, 203, 204, 215, 229 ЦК України,

Outcome: approved