Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] і просить визнати недійсним договір індивідуального номеру замовлення СА 00070 від 28.06.2019 p., укладений між нею та ФОП [PERSON] ; стягнути з останнього на її користь кошти у сумі 13699,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 28.06.2019 року від ФОП [PERSON] до неї додому за адресою її місця реєстрації та фактичного проживання: [ADDRESS] прийшли два чоловіка з пропозицією виготовити та встановити металопластикові вікна за акційною пропозицією. Останні заміряли віконні отвори у квартирі та повідомили, що вартість виготовлення та встановлення металопластикових вікон становитиме 13699,00 грн., запропонували їй укласти договір індивідуального замовлення СА 00070 28.06.2019 та передати кошти готівкою у розмірі 12000,00 грн. як завдаток, на що вона погодилася, підписала договір індивідуального замовлення та передала кошти у розмірі 12000,00 грн. Наступного дня, ознайомившись з договором індивідуального замовлення СА 00070 від 28.06.2019, вона встановила, що уклала з ФОП [PERSON] договір про надання послуг по замовленню вікон. При цьому, у порушення вимог закону, договір не містив повних реквізитів виконавця, особи, яка буде виготовляти вікна, відсутня характеристика товару, паспорт на вироби, відповідність виробів державним стандартам. Тому, з метою уточнення недопущення подальших непорозумінь та розірвання вищевказаного договору, 15.08.2019 позивач поїхала до ФОП [PERSON] , за адресою, яка була вказана у договорі: [ADDRESS] . При зустрічі з представниками ФОП [PERSON] , останні її запевнили, що металопластикові вікна виготовлять, привезуть та встановлять, проте у неї є борг, який складає 1699,00 грн. і після сплати цього боргу в порядку виконання п. 3.2 Договору індивідуального замовлення СА 00070 від 28.06.2019, протягом 21 робочого дня, представники ФОП [PERSON] свої обов`язки виконають. Згідно товарного чеку від 15.08.2019 року позивач сплатила решту коштів. На численні її дзвінки до представників ФОП [PERSON] , та самого [PERSON] щодо вирішення питання виготовлення, привезення та встановлення металопластикових вікон протягом серпня - вересня місяця 2019 року ніхто не відповідав. Тому, 04.10.2019 позивач звернулася до правоохоронних органів з метою притягнення ФОП [PERSON] до відповідальності. Проте, 07.10.2019 від Роменського відділу поліції Головного управління національної поліції отримала лише відмову, оскільки відсутні обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Вважає, що договір індивідуального номеру замовлення СА 00070 від 28.06.2019 підлягає визнанню судом недійсним, оскільки в ньому відсутня характеристика товару, паспорт на вироби, відповідність виробів державним стандартам, не зазначено повні реквізити виконавця, а також порядок пред`явлення претензій у разі неякісного виконання робіт, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». Тобто укладений договір не був спрямований на настання реальних наслідків. Позивач, не отримала від виконавця належного виконання умов договору. В заяві від 26.02.2020 про усунення недоліків позовної заяви позивач зазначила, що сам договір індивідуального замовлення СА 00070 , укладений 28.06.2019, зокрема п.2.2 цього договору підтверджує, що саме кошти у розмірі 12000 грн. були віддані нею як завдаток і за нею залишався борг у розмірі 1699,00 грн., який згодом був сплачений також. Позивач, будучи належним чином повідомленою, в судове засідання не з`явилася. Представник позивача надала заяву з проханням розгляд справи провести у її відсутності та відсутності позивача, позов підтримує і просить задовольнити. Відповідач ФОП [PERSON] явку представника в судове засідання не забезпечив, причини неявки не повідомив, про відкладення розгляду не клопотав. Судова повістка надіслана за адресою місцезнаходження відповідача, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch) вважається врученою відповідно п.4) ч.8 ст. 128 ЦПК України. За таких обставин, суд розглядає справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Судом встановлено, що 28 червня 2019 року між [PERSON] (замовник) та ФОП [PERSON] (виконавець) укладено договір індивідуального замовлення СА 00070 за яким: замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій (далі виробів) за розцінками виконавця (п.1.1); якість виробів, що поставляються за договором повинна відповідати технічним умовам виконавця, нормам якості до даного виду виробів (п. 1.3.); загальна площа виробів становить 5,03 м2, колір профілю - білий, заповнення 4-16-4, профіль ПВХ - WIN-open, вид конструкцї на технічнгму кресленні зі сторони петель (п. 1.4 - 1.8). Вартість вироьів становить 13699 грн. (п.2.1); завдаток - 12000 грн. (п.2.2); Борг «до передачі у власність» 1699 грн. (п.2.3). Замовник зобов`язується сплатити вартість виробів, що становить 13699 грн. (п.3.1); Борг «до передачі у власність» повинен бути сплачений замовником не пізніше 20 днів з дня внесення завдатку (п.3.1.1); Після виконання п.3.1 виконавець зобов`язаний передати у власність замовника виготовлені вироби протягом 21 робочого дня. У випадку якщо вироби мають нестандартну комплектацію (ламінація; непрямі кути; шпроси; топіровка; арочний згин і тп.) строк передачі у власність замовника виготовлених конструкцій збільшується до 40 робочих днів (п. 3.2). Згідно товарного чека СА 00070 від 15.08.2019, засвідченого печаткою ФОП [PERSON]., отримано 1699,00 грн. оплати боргу. 07 жовтня 2019 Роменський ВП ГУНП в Сумській області повідомив [PERSON] про те, що її звернення по факту не встановлення вікон ФОП [PERSON] зареєстровано в ЖЄО Роменського ВП № 8379 від 04.10.2019 та розглянуто; у відповідності з вимогами ст. 214 КПК України відсутні обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а тому підстави для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань по вказаному факту відсутні. Наведене свідчить, що між сторонами виникли спірні правовідносини в частині захисту прав споживача та визнання договору недійсним. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою стаття 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1, ч.3, ч.5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до п.7) ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ). Згідно ч.1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика, зокрема, включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (п.2) ч.1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» Відповідно до п.1), п.3), п.6) ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до п.1), п.3), п.4) ч.3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; відмова від пред`явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Частиною 6 стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що правочини, вчинені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно п.2) ч.2 ст.15 ЦК України одним способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Вирішуючи спір, суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Дослідивши зібрані в справі докази, оцінюючи докази зібрані у справі кожен окремо, їх достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з підстав порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» в частині застосування відповідачем саме нечесної підприємницької практики з використанням діяльності, яка вводить споживача в оману. Такого висновку суд дійшов з тих підстав, що договір було укладено поза межами офісного приміщення відповідача, а саме у квартирі позивача [PERSON] , 1940 року народження, що спонукало останню до швидкого укладення договору і позбавлення достатнього часу для прийняття свідомого рішення. Зокрема, як зазначає позивач, лише на наступний день після укладення договору індивідуального номеру замовлення СА 00070 від 28.06.2019, вона з`ясувала, що в договорі фактично відсутня характеристика товару, паспорт на вироби, відповідність виробів державним стандартам, не зазначено повні реквізити виконавця, а також порядок пред`явлення претензій у разі неякісного виконання робіт. Суд погоджується з вказаними доводами позивача. Крім того, суд встановив, що у пункті 1.1. укладеного між сторонами договору зазначено, що «виконавець зобов`язується організувати роботи», а не виконати роботи (надати послуги), як це передбачено чинним законодавством (ст.ст. 837, 901 ЦК України); у пунктах 2.1., 2.2., 2.3. Розділу 2 «Вартість договору» визначено терміни «вартість виробів», «завдаток», «борг «до передачі у власність», проте, у пункті 3.1. не конкретизовано обов`язок замовника оплатити вартість виробів з урахуванням чи без урахування так званого «завдатку», що, на думку суду, беззаперечно свідчить про те, що інформація стосовно виготовлення продукції (металопластикових вікон) та їх ціни була надана позивачеві у нечіткий і двозначний спосіб. Таким чином, враховуючи, що правочин між сторонами вчинений з використанням нечесної підприємницької практики, оскільки позивача ввели в оману, договір індивідуального номеру замовлення СА 00070 від 28.06.2019 слід визнати недійсним. Згідно ст. 216 ЦК України, оскільки, укладений між сторонами договір визнано недійсним, слід застосувати реституцію як спосіб захисту цивільного права, а саме стягнути з відповідача на користь позивача 13699,00 грн. сплачених позивачем за цим договором. Інші твердження позивача щодо визнання договору недійсним, зокрема з підстав, визначених ч.1 ст. 229, ч.1 ст. 230 ЦК України, суд до уваги при вирішення спору не бере як такі, що є безпідставними, оскільки спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів». При цьому суд враховує, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави 840,80 судового збору.

Outcome: approved