Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду за участю заінтересованої особи: Словянського міського Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про встановлення факту смерті в певний час, обґрунтовуючи свої заявлені вимоги тим, що її дід [PERSON], помер 16 березня 2017 року у м. Горлівка Донецької області. 26 липня 2017 року вона звернулася з заявою щодо державної реєстрації смерті [PERSON] до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місті Слов'янську Словянського міськрайонного управління юстиції. 26 липня 2017 року за № 2819/15.22.25 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Словянську Словянського міськрайонного управління юстиції, їй було відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON], оскільки для підтвердження факту смерті нею було пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та ч.1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного на підставі: 1)документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою (лікарське свідоцтво про смерть за формою № 106/о, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024); 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Незважаючи на те. що ч.1 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено право внутрішньо переміщеної особи на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування, в даному випадку реалізувати це право на підставі наявного медичного свідоцтва про смерть (не відповідає встановленій формі), виданого у м. Горлівка Донецької області не є можливим зважаючи на, вищевикладене. Тому єдиним засобом забезпечення реалізації її прав на підтвердження факту смерті [PERSON] є встановлення юридичного факту його смерті в порядку окремого провадження в суді. Відповідно до ч.1 п.8 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Рішення суду про встановлення фактів, які підлягають реєстрації в органах реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів (ст.259 ЦПК України). Державна реєстрація факту смерті, встановленого в судовому порядку, проводиться за заявою осіб, що були позивачами при розгляді судом справи, а також спадкоємців померлого при поданні рішення суду. Складений актовий запис про смерть включається до книги державної реєстрації смерті за поточний рік. якщо з часу настання смерті не минуло одного року, або до книги поновлених записів цивільного стану за поточний рік, якщо минуло більше року. Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України, Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною [PERSON] України, може бузи подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Померлий [PERSON] був членом її родини. [PERSON] вона вважала своїм дідом, оскільки він перебував у зареєстрованому шлюбі з її бабкою [PERSON]. 20 жовтня 1998 року померла її бабка [PERSON] 12 липня 2004 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 03 листопада 2005 року померла [PERSON] Інших родичів та членів сім'ї, які могли зареєструвати смерть [PERSON], враховуючи положення чинного законодавства, не має. Вказала, що [PERSON] впродовж всього свого життя займався її фізичним та духовним розвитком, у звязку з чим вона вважала його своїм дідом, а після того, як він утратив працездатність, вона доглядала його до самої смерті. Також, звертає увагу, що вона є єдиним спадкоємцем померлого, що підтверджується копією заповіту. Просить суд встановити факт смерті [PERSON], який помер 16 березня 2017 року у м. Горлівка Донецької області. Заявник [PERSON] до судового засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 09 серпня 2017 року надала до суду Заяву про розгляд справи без її участі (а.с.31). Представник заявника [PERSON] [PERSON], яка діє на підставі Довіреності від 27 липня 2017 року (а.с.23), у судове засідання не зявилась. 09 серпня 2017 року надала до суду Заяву про розгляд справи за заявою [PERSON], без її участі (а.с.32). Представник заінтересованої особи Словянського міського Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не зявився. 04 серпня 2017 року від представника заінтересованої особи надійшла Заява, в якій просять суд розглянути справу за Заявою [PERSON] про встановлення факту смерті в певний час без участі представника відділу та постановити рішення згідно діючого законодавства (а.с.30). Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені вимоги [PERSON], за участю заінтересованої особи Словянського міського Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті в певний час підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.2 ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені будь-які факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб. Відповідно до ст. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» «Відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення». Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. У відповідності до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - «Звертаємо також увагу на те, що відповідно до абзацу 1 частини першої статті 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України може бути подана до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Водночас за змістом абзацу 2 частини першої 1 цієї статті заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України може бути подана за місцем проживання (перебування) заявника до суду за межами такої території України. За змістом частини першої статті 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною [PERSON] України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України». Як встановлено у судовому засіданні заявник [PERSON], [INFO], є онукою [PERSON]. За життя [PERSON] склав 27 лютого 2010 року Заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 654, та з якого вбачається, що все його майно, де б воно не було, з чого б воно не складалось, взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом він матиме право, він заповів [PERSON], [INFO] (а.с.20). 16 березня 2017 року дід заявника - [PERSON], знаходячись у Микитівському районі м. Горлівки Донецької області помер. 18 березня 2017 року [PERSON] був похований на кладовищі «Ізотово» у м. Горлівка Донецької області, про що свідчить Договір замовлення № 90 від 18 березня 2017 року (а.с.8). Відповідно до п.8 ст. 256 ЦПК України суд вправі встановити факт смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Встановлення факту смерті особи в певний час провадиться тільки у разі неможливості органом Державної реєстрації актів цивільного стану зареєструвати факт смерті з підстав, що відсутні документи, які свідчать про смерть особи. 26 липня 2017 року [PERSON], звернулася до Словянського міського Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за видачею Свідоцтва про смерть, де їй було відмовлено у зв'язку пред'явленням для підтвердження факту смерті документів, виданих на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с. 9). Предметом доказування у цих справах є не сама подія смерті, а її час чітко визначений час, який повинен породжувати для заявника правові наслідки. Перед тим, як звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті у певний час заявник зобовязаний спочатку звернутися у орган Державної реєстрації актів цивільного стану. Після одержання відмови органу Державної реєстрації актів цивільного стану у реєстрації події смерті заявник має право звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті особи в певний день. Розглядаючи справи встановлення факту смерті в певний час суд перевіряє наступні документи та докази : Довідку архіву Державної реєстрації актів цивільного стану про те, що за певний час у архіві відсутні актові записи про смерть громадянина, Довідку органів Державної реєстрації актів цивільного стану про те, що ці органи не мають відомостей про реєстрацію цієї події; висновок Відділу Державної реєстрації актів цивільного стану про відмову у видачі Свідоцтва про смерть, документи на підтвердження місця проживання померлої особи, докази, які достовірно підтверджують факт смерті особи у певний час та при певних обставинах, медичні документи, довідки міліції з місця події акти органів МВС, довідки бюро ритуальних послуг по похованню, довідки комісії по перевірці причин катастрофи з загибелі людей, конкретно по прізвищам, покази свідків, які підтверджують факт поховання або спостерігали обставини смерті, тощо. Для встановлення факту смерті особи необхідні обставини, що свідчать про цю подію, а також про те, що заінтересована особа позбавлена можливості зареєструвати факт смерті. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина у певний час за певних обставин. Згідно до вимог ч.1 ст. 57 ЦПК України «Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи». Як передбачено ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими. У відповідності до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - «Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено. що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною [PERSON] України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Як вбачається з Лікарського свідоцтва про смерть № 633 від 17 березня 2017 року виданого Республіканським бюро судово медичної експертизи, [PERSON] помер 16 березня 2017 року, дома за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Микитівським відділом запису актів цивільного стану м. Горлівки Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 18 березня 2017 року було видано Свідоцтво про смерть серії ДНР № 059889, в якому зазначено, що [PERSON], [INFO], помер 16 березня 2017 року у Микитівському районі м. Горлівки Донецької області, актовий запис про смерть № 233 (а.с.15). Однак, суд не приймає до уваги вказані документи, як належний доказ, оскільки Лікарське свідоцтво про смерть № 633 від 17 березня 2017 року видане Республіканським бюро судово медичної експертизи та Свідоцтво про смерть серії ДНР № 059889 видане 18 березня 2017 року Микитівським відділом запису актів цивільного стану м. Горлівки Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, не відповідають вимогам діючого в Україні законодавства, та не містять печатки лікарської установи відповідного зразка. Окрім того, у відповідності до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398 VІ та пункту 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть форми № 106/щ, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров»я України від 08 серпня 2006 року №545» зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024; г) рішення суду про встановлення факту смерті в певний час. Також, як встановлено в судовому засіданні, лікарських установ, які б діяли на території м. Горлівки Донецької області, підконтрольних Україні на теперішній час немає. А згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207- VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Враховуючи вищевикладене, суд у відповідності до вимог ст. 59 ЦПК України, не приймає, як належний доказ Лікарське свідоцтво про смерть № 633 від 17 березня 2017 року видане Республіканським бюро судово медичної експертизи та Свідоцтво про смерть серії ДНР № 059889 видане 18 березня 2017 року Микитівським відділом запису актів цивільного стану м. Горлівки Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, оскільки вони є недійсними (а.с.15,16) Відповідно до ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Як передбачено ч.1 ст. 185 ЦПК України, письмові докази або протоколи їх огляду оголошуються в судовому засіданні. Крім того, в п.п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на наступне: « розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК України про належність і допустимість доказів…», виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів ( статті 58,59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185,187,189 ЦПК України». На підставі вищевикладеного, суд приймає до уваги ті фактичні обставини - письмову інформацію, яка викладена в Лікарському свідоцтві про смерть № 633 від 17 березня 2017 року виданому Республіканським бюро судово медичної експертизи та Свідоцтві про смерть серії ДНР № 059889, яке видане 18 березня 2017 року Микитівським відділом запису актів цивільного стану м. Горлівки Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, а саме, що дід заявника [PERSON], [INFO], який проживав у Микитівському районі м. Горлівка Донецької області, помер 16 березня 2017 року. Таким чином, суд вважає, що факт смерті [PERSON] в певний час і при певних обставинах підтверджений. У відповідності до вимог п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України «Заявниками в цих справах можуть бути родичі померлого, чоловік або дружина, орган місцевого самоврядування, прокурор». Згідно з повідомленням Відділу Державної реєстрації актів цивільного стану по місту Слов'янську реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області № 3188/03.2-45 від 16 вересня 2015 року відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI та пункту 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть форми № 106/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006р. № 545» зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.10.2006р. за № 1150/13024; г) рішення суду про встановлення факту смерті в певний час. Однак, можливості надати Лікарське свідоцтво з печатками відповідного зразка медичного закладу України у заявника немає, оскільки лікарських установ, які б діяли на території м. Горлівки Донецької області, підконтрольних Україні немає. А згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207- VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 14 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. Згідно до вимог п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України «В заяві про встановлення факту смерті особи в певний час необхідно вказувати мету, з якою заінтересована особа просить встановити цей факт». Встановлення факту смерті [PERSON], про встановлення якого просить заявник [PERSON], має для неї юридичне значення, оскільки надає їй право для проведення державної реєстрації смерті на території України, яка контролюється державними органами, а саме Словянським міським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, і отримання Свідоцтва про смерть [PERSON], встановленого зразку. Згідно з п.3.4 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил реєстрації актів громадянського стану в Україні» від 18 жовтня 2000 року № 52/5 судове рішення є підставою для реєстрації факту смерті особи, яка проводиться за місцем проживання заявника ( ст. 257 ЦПК України) в державних органах запису актів цивільного стану. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною [PERSON] України. На підставі викладеного,

Outcome: approved