Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , просить виселити [PERSON] з житлового будинку за адресою [ADDRESS] та зняти його з реєстрації місця проживання в цьому будинку. Позов мотивовано тим, що позивачка є власником вказаного будинку. Відповідач є її колишнім чоловіком. Вважає, що після розірвання шлюбу відповідач втратив право користування будинком. Крім того, вважає, що [PERSON] порушує правила співжиття, чинить їй перешкоди в користуванні її власністю. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 січня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2021 року із занесенням до протоколу судового засідання закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених в ньому. Зазначив, що відповідач зловживає алкогольними напоями, порушує правила співжиття. Пояснив, що [PERSON] періодично, один раз в тиждень ночує в будинку, однак, проживає в іншому місці. Крім того, повідомив, що декілька днів назад [PERSON] самостійно забрав свої речі. Відповідач в судове засідання не з`явився, не повідомив про причини неявки, тому, за відсутності заперечень представника позивача суд постановив проводити заочний розгляд справи. Розглянувши справу, судом встановлено такі обставини. Позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 травня 1992 року шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.12.2020 року у справі №607/11184/20. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.01.2010 № 51466314, видане Тернопільським районним управлінням юстиції, [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] . Згідно записами в будинковій книзі в будинку зареєстровані [PERSON] та її сини [PERSON] та [PERSON] . Як видно з інформації Тернопільського РВ УМВС України в Тернопільській області від 11.08.2014 року [PERSON] 09.08.2014 року зверталася в міліцію, з приводу того, що 09.08.2014 року близько 19:00 год. [PERSON] повернувся додому в стані алкогольного сп`яніння та ображав позивачку, погрожував фізичною розправою, чинив моральний та психологічний тиск. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є сином позивачки та відповідача. Зазначив, що батько не проживає в будинку, однак, приблизно один раз в тиждень приїжджає ночувати. Він зловживає алкогольними напоями, піднімав руку на маму, витрат на утримання будинку не несе. Нещодавно забрав свої речі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір`ю позивачки, проживає на одному подвір`ї з дочкою, яка побудувала хату на її подвір`ї. Повідомила, що [PERSON] не поживає в будинку і тільки інколи з`являється ночувати. Коли приходить, то перебуває в стані алкогольного сп`яніння, ображає її та погрожує фізичною розправою. Нещодавно забрав свої речі. Розглянувши справу, суд доходить такого висновку. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Зважаючи на те, що судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] набутий позивачкою за час шлюбу із відповідачем, у цьому процесі не спростована презумпція спільного майна подружжя, а отже вказаний житловий будинок, незважаючи на його реєстрацію тільки за [PERSON] , є спільною сумісною власністю подружжя. Із змісту статті 406 ЦК видно, що сервітут припиняється у разі, серед іншого, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту . Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналіз статті 406 ЦК дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від інших осіб, які є не є власниками цього житла, усунення порушення його прав. Можливість припинення сервітуту власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Доказів, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на майно, чи припинення права спільної сумісної власності суду не надано, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки положення частини другої статті 406 ЦК України та частина перша статті 116 Житлового кодексу Української РСР не розповсюджуються на спірні правовідносини. Крім того, місце проживання відповідача не зареєстроване у спірному будинку, а тому він не може бути знятий із реєстрації в ньому. Тому суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed