Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовом до [PERSON], [PERSON], у якому просить суд визначити за кожним із вказаних співвласників квартири [ADDRESS], частки у спільному майні, а саме по 1/3 за кожним; визнати за нею право власності на 1/3 частку зазначеної квартири; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири. В обґрунтування таких позовних вимог [PERSON] зазначає на те, що вона та відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло. З її матір'ю [PERSON] склалися неприязні відносини, остання утримує оригінал правовстановлюючого документу та не надає можливості користуватися спірним нерухомим майном заперечуючи їхнє право власності. За викладених обставин вона вимушена звернутися до суду. Відповідачка [PERSON] не погодилася із первісними позовними вимогами [PERSON] та предявила зустрічну позову заяву до [PERSON], [PERSON], у якій просить суд визначити частки співвласників квартири [ADDRESS] наступним чином: визначити за нею 2/3 частки, за [PERSON] 1/6 частку, за [PERSON] 1/6 частку; визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS]. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] посилається на те, що у липні 1987 року вона отримала на правах соціального найму спірну квартиру, куди вселилася із донькою [PERSON], яка 04.02.1987 року народила сина [PERSON] Вони приватизували спірну квартиру та 24.01.1996 року отримали свідоцтво про право власності на квартиру у якій вони мешкали, яким засвідчено, що спірна квартира належить їй та відповідачам на праві спільної часткової власності. З 2001 року відповідачі у спірній квартирі не мешкають та не беруть участі у її утриманні, не виконуються обовязків, передбачених ст.ст. 319, 322 ЦК України, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 151 ЖК України. Вона особисто за власні кошти встановлювала лічильник газу, сплачувала частку вартості лічильника теплової енергії, виплачувала заборгованість за комунальні послуги, які були накопичені за час сумісного проживання із відповідачами. Вважає, що її частка у спільному майні повинна бути збільшена до 2/3 з урахуванням її вкладу в утримання спірного майна, та відсутності подібних дій з боку відповідачів [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали первісну позовну заяву та просили її задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування первісних позовних вимог посилалися на обставини викладені у первісному позові. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити. [PERSON] зазначила, що її мати [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні спірною квартирою навіть незважаючи на те, що судом вже було ухвалено рішення по цьому спору, яке [PERSON] умисно та протиправно не виконується. [PERSON] не надає оригіналу правовстановлюючого документу, не пускає її із сином до квартири, співвласниками якої вони є, заперечує їхнє із сином право власності на частки у спірній квартирі. Вона з обєктивних причини не мала можливості приймати участь в утриманні спірного майна, оскільки її мати довготривалий час чинить їй та синові перешкоди у користуванні квартирою. [PERSON] в судовому засіданні підтвердив обставини, які викладені у первісному позові, визнав позовні вимоги за первісним позовом та проти задоволення зустрічного позову заперечував. [PERSON] підтримала зустрічну позовну заяву та просила її позовні вимоги задовольнити. У задоволенні первісного позову просила відмовити у повному обсязі. Зауважила на тому, що вона не допустить доньку та онука до квартири, оскільки останні вже багато років не допомагають їй утримувати спірну квартиру, погано до неї ставляться та донька колись навіть намагалася її отруїти, разом із тим вона є літньою людиною, потребує допомоги та піклування. Вказала, що оригіналу свідоцтва про право власності на житло щодо спірної квартири вона не має, оскільки цей правовстановлюючий документ було втрачено та лишилася лише його копія. Вважає, що її донька та син не мають права бути співвласниками спірної квартири у рівних із нею частках. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 24.01.1996 року виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, яке долучено до матеріалів справи у копії. У свідоцтві зазначено, що квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, проте не міститься інформації про розмір часток співвласників квартири. Оригінал такого свідоцтва в судовому засіданні досліджено не було. У [PERSON] та [PERSON] даний документ відсутній, а [PERSON] вказала, що оригінал свідоцтва було втрачено. Позивач [PERSON] є донькою [PERSON], а позивач [PERSON] є її онуком. Згідно із інформацією КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/3 частку вказаної спірної квартири. Спірна квартира, згідно з даними технічного паспорту, знаходиться на 7 поверсі 10-ти поверхового будинку і складається з 2 житлових кімнат, житловою площею 27,7 кв.м., кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору. Загальна площа квартири становить 45,3 кв.м. В судовому засіданні встановлено, що у квартирі мешкає лише одна відповідач [PERSON], а [PERSON] та [PERSON] у ній лише зареєстровані. [PERSON] не допускає доньку та онука до квартири та вони не мешкають у ній і не мають до неї доступу через те, що між ними та [PERSON] існують усталені, довготривалі вкрай неприязні стосунки. Відповідач не сприймає [PERSON] як свою доньку, зневажає її, а [PERSON] не вважає і не сприймає своїм онуком. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Статтю 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Статтею 361 ЦК України встановлено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, враховуючи, встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що первісний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню. Суд вважає необхідним визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], а саме по 1/3 частці за кожним із них і визначити, що [PERSON] на праві приватної власності належить саме 1/3 частка квартири, [PERSON] на праві приватної власності також належить 1/3 частка квартири, [PERSON] на праві приватної власності також належить 1/3 частка квартири. Разом із тим, не підлягаю задоволення позовні вимоги [PERSON] про збільшення її частки у праві спільної часткової власності, оскільки в судовому засіданні встановлено, що вона довготривалий час чинить доньці [PERSON] та онуку [PERSON] перешкоди у користуванні спірною квартирою, не допускає їх до приміщень квартири, а поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені нею своїм коштом але без погодження із усіма співвласниками, та без додержання встановленого Законом і рішенням суду порядку використання спільного майна.

Outcome: partial