Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Станично-Луганська селищна військово-цивільна адміністрація Щастинського району Луганської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29.06.2021 року позовна заява залишена без руху з наданням строку для усунення недоліків. 29.06.2021 року позивачка подала заяву про усунення недоліків у позовній заяві. 22.07.2021 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що вона є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу ВСК 925681 реєстр. №70 від 20.06.2006 року. У цьому будинку зареєстровані її сини: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою №804 від 16.06.2021 року, виданою виконавчим комітетом Станично-Луганської селищної ради та домовою книгою. Проте її сини не проживають у будинку ( [PERSON] з 2012 року, [PERSON] з 2013 року), що підтверджується актом від 17.06.2021 року. Позивачка зазначає, що їй не відомо місце проживання її синів, вона не має постійного зв`язку із ними. Позивачка просила синів добровільно виписатися з будинку, але сини не планують взагалі повертатись дл смт. Станиця луганська, навіть на нетривалий час. Із слів третіх осіб їй відомо, що вони мають постійне місце проживання. Те, що її сини зареєстровані у її будинку, але не проживають, перешкоджає її праву отримувати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Також, за таких обставин вона не може повним чином реалізовувати своє право власності. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позивачка у позовній заяві просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, жодних заяв чи клопотань від них не надходило. Враховуючи, що відповідачі про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що позивачка не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідачі відзиву не подавали, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає, за можливе розглядати справу у відсутність відповідачів за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Представник третьої особи - Станично-Луганської селищної ВЦА Щастинського району Луганської області у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі - продажу житлового будинку від 20.01.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Станично-Луганської державної нотаріального контори Луганської області Перепелицею І.В., бланк ВСК №925681, зареєстрований в реєстрі за №70, [PERSON] належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів №2024219 від 20.01.2006 року і витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9900033 від 21.02.2006 року. В зазначеному будинку зареєстровані: позивачка - [PERSON] , 1958 року народження, син позивачки - [PERSON] , 1978 року народження, син позивачки - [PERSON] , 1984 року народження, що підтверджується довідкою №804 від 16.06.2021 року, виданою заступником селищного голови В.М. Макєєвим, однак відповідачі фактично не проживають в цьому будинку, [PERSON] з січня 2013 року та [PERSON] з жовтня 2012 року, що підтверджується актом, складеним в присутності: [PERSON] та [PERSON] 17.06.2021 року. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права користування житловим приміщенням. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають понад рік, житловим будинком не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачують, домовленості з позивачкою про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої їх реєстрації у житловому будинку позивачки наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаним житловим будинком. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачка, звертаючись до суду з позовом, не заявляла вимог про стягнення з відповідачів на її користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за рахунок позивача. На підставі викладеного і

Outcome: approved