Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON], про визнання договору дарування недійсним. У позові вказувала, що постійно проживала та проживає [INFO] у житловому будинку належному їй на праві власності. Останні роки почала ослабати, стало важко поратись по господарству, і вже потрібна була стороння допомога. З 1995 року в її господарстві проживала її невістка [PERSON] та її онука [PERSON], [INFO]. [PERSON] запевняла її, що буде допомагати у всьому та утримувати її і у 2008 році остання запропонувала підписати договір і вона погодилася. 24.02.2008 року поїхала до нотаріуса в м. Вижниця де підписала якийсь документ вважаючи, що передає [PERSON] будинок по вул. Головна, 150 в с. Черешенька Вижницького району Чернівецької області, а вона за це буде надавати їй необхідну допомогу. Стверджувала, що хворіє на гіпертонію, через напади не може виконувати важку роботу та самостійно обходитися без сторонньої допомоги, а в той час у її господарстві крім відповідача та малолітньої онуки, ніхто не проживав, оскільки у період з 03.02.2005 року по квітень 2010 року її син [PERSON], [INFO] (який є чоловіком відповідачки) відбував покарання у Сокирянській виправній колонії №67 і вона перебувала у складному матеріальному та емоційному становищі. Часто хворіла, їй потрібна була допомога, а відповідач постійно наголошувала, що буде допомагати лише при умові, якщо вона передасть їй свій будинок, а інакше взагалі залишить її і вона буде жити сама. Є дитиною війни, постійно потребує сторонньої допомоги та додаткових матеріальних коштів на ліки та утримання. У квітні 2014 року відповідач повідомила, що це її будинок, який вона сама їй подарувала. [PERSON] забрала ключі від вхідних дверей і не давала їй можливості зайти в будинок, та фактично вигнала її з нього. Коли нагадала відповідачу, що вона зобовязувалась її утримувати за те, що вона передала їй будинок, відповідач відповіла, що ніяких обовязків перед нею не має, а будинок вона їй так передала. Посилалася на те, що про існування договору дарування взагалі не знала, вважала, що уклала договір довічного утримання, а побачила договір дарування тільки восени 2015 року, коли син виготовляв документи на газифікацію будинку. Вона все життя тяжко працювала у колгоспі, всі зароблені гроші витрачала на будівництво та благоустрій будинку, а натомість змушена доживати в старому будинку, який залишися від її батьків і який знаходиться у аварійному стані та непридатний для проживання. Стверджувала, що помилилася щодо правової природи правочину, оскільки насправді хотіла укласти договір довічного утримання. Адже договір дарування є вкрай невигідним правочином для неї, оскільки на даний час їй 76 років і вона постійно потребує сторонньої допомоги та підтримки. Відповідач в більшості проживає в с. Чорногузи, у зв'язку з чим не може надавати їй жодної допомоги. Відповідач не є близькою особою для неї, що додатково підтверджує той факт, що відповідач ввела її в оману щодо правової природи договору дарування. Вона має двох дітей, які доглядають її та повинні отримати її будинок у спадок. Укладення договору дарування (який був укладений помилково) є вкрай невигідним для неї і не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. Вважає, що вказаний договір, як укладений і підписаний помилково, повинен бути визнаний недійсним. Ніколи не думала безоплатно віддати свій будинок чужим людям. Підписуючи договір в нотаріальній конторі вважала, що відповідач буде допомагати їй, а у разі необхідності, здійснювати догляд, тобто, як вона тепер розуміє, малось на увазі, що вони укладають договір довічного утримання. Посилаючись на ст.ст.203 чч.3, 5, 215, 229, 230, 233 ЦК України просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями і господарськими спорудами, що розташовані по вул. Головна, 150 в с. Черешенька Вижницького району Чернівецької області, посвідчений 04.02.2008 року приватним нотаріусом [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] заявлений позов підтримали, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини просили позов задовольнити. Зазначили, що про спірний договір позивач дізналася у квітні 2015 року. Позивач підтвердила, що оригінал спірного договору зберігався весь час у неї. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити та пояснила, що позивач сама захотіла переписати їй спірний будинок і сама добровільно передала його. Позивач сама просила поїхати до нотаріуса. Про це говорила з чоловіком [PERSON] і він не заперечував. Позивач на даний час проживає в іншому будинку на одному подвірї. Ключів від будинку не забирала, проживає разом з дочкою в ньому, позивач має вільний доступ до будинку, будь-яких перешкод у доступі до нього не чинить. Коли її чоловік відбував покарання, допомагала позивачу, доглядала за господарством та будинком у вільний від роботи час. Також постійно їхала до чоловіка у колонію і возила йому передачі. Підтвердила, що у неї немає примірника спірного договору, оскільки після його підписання його забрала позивач. Підтримала подану заяву, у якій зазначила, що договір дарування житлового будинку, про визнання недійсним якого заявлено позов, укладено 24.02.2008 року. З позовом про визнання цього договору дарування недійсним [PERSON] звернулася в суд 19.05.2016 року, тобто у строк більш як 8 років після його укладення. Між нею та [PERSON] не було домовленості про збільшення позовної давності, встановленої законом, і договору про це у письмовій формі між ними не укладалося. Встановлених законом підстав зупинення перебігу позовної давності чи його переривання не має. На вимоги [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку недійсним поширюється позовна давність. Отже, [PERSON], звернулася до суду з вимогою про захист свого цивільного права після спливу позовної давності. Просила її заяву про застосування позовної давності задовольнити та у задоволенні позову [PERSON] відмовити у зв'язку із спливом строків позовної давності. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позицію [PERSON] та просив у задоволенні позову відмовити у зв'язку із спливом строків позовної давності. У судовому засіданні третя особа - приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] просила у задоволенні позову відмовити, оскільки вважає, що її дії при посвідченні спірного договору відповідали вимогам чинного законодавства. На укладення спірного договору була воля двох сторін. Наслідки укладення договору розяснювала його сторонам. Позивач добровільно подарувала будинок відповідачу. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає по сусідству з сторонами. Їй відомо, що [PERSON] дуже важко будувала спірний будинок. Позивач подарувала будинок відповідачу, щоб та її утримувала, а відповідач не допомагає і [PERSON] казала, що хоче розірвати спірний договір. Умови договору невідомі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач її баба, проживають по сусідству. Їй відомо, що [PERSON] віддала будинок [PERSON], щоб та допомагала їй, але вона не бачила, щоб відповідач приходила допомагати. Вказала, що [PERSON] не допомагає [PERSON], закривала двері і не впускала її у будинок. Договору не читала, а чула зі слів [PERSON] біля 8 років тому, що вона подарувала будинок [PERSON] Їй відомо, що баба зверталася у сільську раду з тим, що [PERSON] їй не допомагає. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що їй невідомо, що [PERSON] подарувала будинок [PERSON] Позивач живе у старому будинку, а відповідач у новому. Не бачила, щоб [PERSON] допомагала по господарству [PERSON] Вважає, що сторони посварилися, а тому позивач не ходить до спірного будинку. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач її мати. Їй відомо, що мати уклала договір довічного утримання, але коли приходила до неї, вона казала, що їй ніхто не допомагає, їсти не варить, поваги у невістки до мами немає. Їй невідомо, чому мати передала спірний будинок відповідачу. Згодом дізналася, що мати уклала договір дарування. Мати живе у старому будинку, а відповідач у новому, і у нього матір не пускає. Мати скаржилася, що відповідач забрала ключі від будинку. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає по сусідству з [PERSON] Вона пам'ятає, коли позивач передавала будинок відповідачу. Вона запитала чому, а позивач відповіла, що син у вязниці, а невістка буде допомагати. Однак не бачила, щоб відповідач допомагала позивачу по господарству. Чула, що був укладений договір довічного утримання, про договір дарування нічого не знає. Ввідомо, що вони сперечаються. [PERSON] живе у старому будинку, а [PERSON] у новому. [PERSON] скаржилася, що [PERSON] не пускає її у новий будинок. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] баба його дружини. Позивач скаржилася, що відповідач не допомагає, проте дала їй будинок. Він приходив до [PERSON], вона сама була у будинку. [PERSON] живе у старому будинку, а [PERSON] у новому і нічого бабі не допомагає. Позивачу допомагають її діти. У зв'язку з цим [PERSON] хоче повернути будинок. [PERSON] може заходити у спірний будинок. У нотаріуса при підписанні договору не був, про нього розповідала [PERSON]. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знає дану сімю давно, оскільки [PERSON] його племінниця. Батько [PERSON] багато допомагав цій сімї. Коли [PERSON] потрапив до вязниці, то ці жінки залишилися самі, мали велике господарство, їм було важко і він їм допомагав. Коли [PERSON] повернувся з вязниці, то розповідав, що коли до нього приходила дружина, він сказав, щоб будинок подарувати їй. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] її племінниця. Їй відомо, що [PERSON] передала будинок [PERSON] Вона казала, що це найдорожча для неї дитина і тому вона їй все довіряє і подарує будинок і має на неї надію. Коли [PERSON] перебував у вязниці, вони допомагали біля спірного будинку. У [PERSON] є два будинки: у одному живе вона, а у іншому жили її діти. [PERSON] проживала і проживає у старому будинку. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає недалеко від спірного будинку і перебуває у нормальних відносинах із сторонами. [PERSON] був у вязниці, а [PERSON] проживала з його матірю [PERSON] Згодом [PERSON] сказала, що подарувала будинок [PERSON], оскільки син у в'язниці, а є дитина і вона все їй допомагає. Він часто приходив по допомогу [PERSON], яка працює медичною сестрою. Бачив, як [PERSON] працювала біля будинку і господарство було велике. Відомо, що там є старий будинок і новий, який [PERSON] подарувала [PERSON] Він не був присутній, коли укладали спірний договір. У якому будинку проживає [PERSON] не відомо. Суд, заслухавши позивача [PERSON], її представника [PERSON], відповідача [PERSON], її представника [PERSON], третю особу [PERSON], свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Судом установлено, що 04.02.2008 року між позивачем [PERSON], [INFO] «Дарувальником» та відповідачем [PERSON], [INFO] «Обдаровуваною» укладено договір дарування житлового будинку серія ВЕХ №948989, за яким [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належний їй на праві приватної власності житловий будинок загальною площею 78,30 кв.м, в тому числі житловою площею 52,20 кв.м з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Черешенька на вул. Головній, 150, Вижницького району Чернівецької області. Договір підписаний сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] 04.02.2008 року, реєстровий №73, що підтверджується його копією, копією [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17832204 від 21.02.2008 року, виданого ДКП «Вижницьке РБТІ» (бланк серія ССІ №356073) та копією [PERSON] з Державного реєстру правочинів №5385244 від 04.02.2008 року, виданого приватним нотаріусом [PERSON] Зазначені копії документів та оригінал спірного договору надані позивачем [PERSON] Згідно п.2 договору житловий будинок належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Черешенської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області 17.12.2007 року згідно рішення виконавчого комітету Черешенської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області від 07.02.2007 року за №9, зареєстрованого у Державному комунальному підприємстві «Вижницьке районне бюро технічної інвентаризації» 24.12.2007 року в реєстровій книзі №13, стор. №92, за реєстровим №3576, внесений запис до реєстру прав власності на нерухоме майно 24.12.2007 року за номером 21452814. Відповідно до п.3 договору дар сторони оцінили в сумі 57742,00 гривень. Згідно п.8 договору «Дарувальник» та «Обдаровувана», стверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому «Дарувальник» не має права вимагати від «Обдаровуваної» вчинення на користь «Дарувальника» будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Згідно п.15 договору, його складено і підписано в двох примірниках, один з яких зберігається у справах приватного нотаріуса Вижницького районного нотаріального округу [PERSON], а інший - видається «Обдаровуваній». Також згідно договору його підписано сторонами у присутності нотаріуса, особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON], житлового будинку, що відчужується перевірено. Технічний паспорт на вказаний житловий будинок виготовлений на [PERSON], що підтверджується його копією. [PERSON] народилася 22.01.1939 року, що підтверджується копією її паспорту серія КР 546622, виданого 12.09.2000 року Вижницьким РВ УМВС України в Чернівецькій області. Згідно копії пенсійного посвідчення серія АБ №486960, виданого 24.12.2003 року УПФ у Вижницькому районі Чернівецької області [PERSON], [INFO] з 24.12.2003 року призначено пенсію за віком довічно. Згідно копії довідки №341 від 05.02.2016 року, виданої УПФ у Вижницькому районі Чернівецької області [PERSON], [INFO] дійсно перебуває на обліку в УПФ у Вижницькому районі Чернівецької області і одержує пенсію за віком. Згідно копії тимчасової довідки №200 від 02.02.2016 року, виданої Управлінням соціального захисту населення Вижницької РДА Чернівецької області [PERSON], [INFO] має право користуватися пільгами відповідно до ЗУ «Про соціальний захист дітей війни». Згідно довідки Вижницької амбулаторії загальної практики сімейної медицини №20 від 08.02.2016 року, [PERSON], [INFO] знаходиться на «Д» обліку з діагнозом: ГХ ІІ гіпертензивне серце. ІХС. Дифузний кардіосклероз. СНдД ФК ІІ ступінь, 2 ризик помірний. З даних копії акту обстеження матеріально-побутових умов сімї №181 від 28.01.2016 року, складеного виконавчим комітетом Черешенської сільської ради Вижницького району Чернівецької області вбачається, що у житловому будинку [PERSON], що розташований по вул. Головна, 150 в с. Черешенька проживають [PERSON] власник, [PERSON] дочка (інвалід дитинства ІІІ групи), [PERSON] свекруха, [PERSON] - чоловік. Комісією встановлено, що на території господарства [PERSON] знаходяться два житлові будинки: новий 1979 року побудови, старий 1918 року побудови (згідно записів погосподарської книги). Зі слів [PERSON] вона проживає в будівлі 1918 року побудови, яка для проживання не придатна, потребує капітального ремонту. Згідно копії вироку Вижницького районного суду Чернівецької області від 09.02.2005 року [PERSON] був засуджений за ст.121 ч.2 КК України, яке відбував з 09.02.2005 року по 12.04.2010 року. Відповідно до змісту ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У ст.3 ЦК України передбачено, що одним із принципів цивільного законодавства є свобода договору. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом, спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочинну прямо не встановлена законом але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до роз'яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійним лише з підстав, встановлених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно п.19 вказаної постанови, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою варто розуміти неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Хибні уявлення про права та обовязки сторін можуть слугувати підставою визнання правочину недійсним, як вчиненого за наявності істотної помилки. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту договору дарування спірного будинку від 04.02.2008 року судом установлено, що його було укладено з дотриманням вимог ст.ст.717, 719, 721, 722 ЦК України, він не містить будь-яких умов та не покладає жодних обовязків на обдаровану сторону щодо вчинення певних дій, в тому числі щодо довічного утримання [PERSON] Сторонам нотаріусом було розяснено його зміст, які своїми підписами підтвердили, що цей договір не приховує іншого правочину. Сторонам розяснено правові наслідки цього правочину. Окрім тверджень позивача та її представника, жодних належних та допустимих доказів того, що [PERSON] отримала в дар спірний будинок саме під умовою довічного утримування [PERSON], в судовому засіданні не надано, в матеріалах справи немає. Ці твердження спростовуються показами приватного нотаріуса [PERSON]. Твердження позивача про те, що договір дарування вона побачила восени 2015 року спростовані нею у судовому засіданні, оскільки вона сама надала на вимогу суду оригінал вказаного договору. До показів допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], суд відноситься критично і не приймає їх до уваги, оскільки вони є родичами [PERSON], а отже можуть бути заінтересованими у вирішенні справи на її користь. Покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є неналежними доказами та суд їх не враховує, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, судом з досліджених у судовому засіданні доказів не встановлено, що позивач саме на момент вчинення оспорюваного правочину потребувала стороннього догляду, не могла про себе дбати чи тяжко хворіла, проживала у непридатному для проживання житловому будинку, а навпаки установлено, що вона мала інше житло, спірний будинок та ключі від нього передала відповідачу і у ньому не проживала. Таким чином, враховуючи встановлені обставини, Суд приходить до висновку, що [PERSON] при даруванні спірного будинку мала на меті вчинення саме договору дарування, і будь-якої помилки щодо природи правочину та його наслідків, прав та обовязків сторін, що має істотне значення, на момент вчинення правочину не відбулося. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] з підстав, передбачених ст.ст.203, 229 ЦК України є безпідставним та необґрунтованим і задоволенню не підлягає. Також позивач, як на підставу визнання оспорюваного правочину недійсним, посилається на ст.230 ЦК України, відповідно до якої, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до роз'яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак ні позивачем, ні її представником не доведено належними та допустимими доказами наявності в діях [PERSON] умислу на вчинення правочину під впливом обману і сам факт обману, а тому Суд приходить до висновку, що позов [PERSON] з цих підстав також є безпідставним та необґрунтованим і задоволенню не підлягає. Крім того [PERSON], як на підставу визнання оспорюваного правочину недійсним, посилається на ст.233 ЦК України, відповідно до якої правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно роз'яснень п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Однак ні позивачем [PERSON], ні її представником не доведено належними та допустимими доказами, що оспорюваний правочин вчинено позивачем під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим [PERSON] скористалася. Відбування її сином [PERSON] покарання відповідно до вироку Вижницького районного суду Чернівецької області від 09.02.2005 року, не може свідчити про те, що 04.02.2008 року (під час укладення оспорюваного договору дарування) [PERSON] перебувала у складному матеріальному та емоційному становищі і часто хворіла, у зв'язку з чим її потрібна була допомога. Тому Суд приходить до висновку, що позов [PERSON] з цих підстав також є безпідставним та необґрунтованим і задоволенню не підлягає. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані належними та допустимими доказами та безпідставні, оскільки при укладанні договору дарування були дотримані вимоги ст.203 ЦК України і немає підстав вважати його недійсним, у звязку з чим у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного сторонами ні позивачем, ні її представником суду не надано. Крім того відповідач [PERSON] подала письмову заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності та просила відмовити в позові. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 вказаної статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] саме у зв'язку з не доведенням належними та допустимими доказами позовних вимог, то суд не вбачає підстав для задоволення клопотання [PERSON] про застосування наслідків спливу строку позовної давності та відмови у позові цієї підстави. На підставі ст.ст.3, 11, 15, 202-204, 207, 215-216, 229, 230, 233, 717, 719 ЦК України, ППВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed