Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

[PERSON] звернулася в травні 2012 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] міської ради, виконкому [PERSON] міської ради, [PERSON] ДАБК в області про визнання незаконним та скасування пункту 1.2 рішення виконкому [PERSON] міської ради №191 від 14.04.2010 р. про дозвіл на розроблення містобудівного обґрунтування [PERSON], [PERSON] для переобладнання горища під житлові приміщення в межах квартир №31,32 на вул. Залізничній, 47 з приєднанням їх до квартири №32; скасування п.1.1 рішення сесії [PERSON] міської ради №47-V від 03.02.2011 р. про затвердження розроблених містобудівних обґрунтувань [PERSON], [PERSON] для переобладнання горища під житлові приміщення в межах квартир №31,32 на вул. Залізничній, 47 з приєднанням їх до квартири №32; скасування дозволу [PERSON] Держархбудконтролю в Івано-Франківській області на виконання будівельних робіт [PERSON], [PERSON]; зобовязання [PERSON] та [PERSON] привести горищаний простір над квартирою №31 по вул. Залізнична, 47 до попереднього стану. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішення відповідачів про дозвіл [PERSON] та [PERSON] на розроблення містобудівного обґрунтування та затвердження містобудівних обґрунтувань, а також дозвіл [PERSON] Держархбудконтролю в Івано-Франківській області на виконання будівельних робіт щодо переобладнання горища під житлові приміщення в межах квартир №31,32 на вул. Залізничній, 47 з приєднанням їх до квартири №32, та подальші рішення і дозвіл є незаконними та такими, що порушують права позивача, оскільки при їх прийнятті було порушено вимоги чинного законодавства, та, зокрема, не отримано у встановленому порядку дозволу позивача на такі дії. Крім того, на думку позивача, оформлена 09.03.2010 р. згода попереднього власника квартири №31 [PERSON] на переобладнання горища, втратила чинність у звязку із смертю даного громадянина (через півтори місяці з дня її надання). Ухвалою суду від 21.08.2014р. (головуючий суддя Шамотайло О.В.) позов було залишено без розгляду, однак ухвалою апеляційного суду від 25.08.2014р. ухвалу суду першої інстанції було скасовано і направлено на продовження розгляду. З 28.10.2014р. по 01.12.2015р. провадження у справі було зупинено, в звязку з призначенням експертизи (ухвалою судді Бородовського С.О. відновлено провадження). В звязку з закінчення пятирічного строку призначення судді, 01.02.2017р. прийнято справу до провадження нового складу суду (суддя Польська М.В.). Ухвалою суду від 26.05.2017р. замінено відповідача [PERSON] ДАБК в області на Державну архітектурно-будівельну інспекцію України (припинення юридичної особи). Ухвалою від 17.07.2017р., в звязку зі смертю відповідача [PERSON] (а.с.93,177-180 т.2), замінено її на спадкоємця [PERSON], який і є відповідачем в даній справі. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, та просили відмовити в їх задоволенні. Зокрема те, що при прийнятті рішень щодо переобладнання горища під житлові приміщення в межах квартир №31,32 на вул. Залізничній, 47 з приєднанням їх до квартири №32, відповідачами було дотримано вимог чинного законодавства України, а [PERSON] та [PERSON] було отримано згоду всіх співвласників квартир будинку по вул. Залізничній, 47, в тому числі і попереднього власника квартири №31 [PERSON], яка в подальшому була відчужена спадкоємцями померлого [PERSON], позивачу. Крім того, зауважила про те, що дії щодо переобладнання горища під житлові приміщення в межах квартир №31,32 на вул. Залізничній, 47 з приєднанням їх до квартири №32 не суперечать вимогами державних архітектурно-будівельних норм (результати експертизи) та не можуть порушувати права позивача, яка на час прийняття оспорюваних рішень та дозволу, власником квартири №31 ще не була. Представник відповідачів [PERSON] міської ради та виконавчого комітету [PERSON] міської ради в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, посилаючись на їх безпідставність. Зокрема, як зазначив представник відповідачів, при прийнятті оскаржуваних рішень [PERSON] міська рада та виконавчий комітет [PERSON] міської ради діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначений чинним станом на час прийняття рішень законодавством. Також, при прийняття рішення виконкому [PERSON] міської ради №191 від 14.04.2010 р. про дозвіл на розроблення містобудівного обґрунтування [PERSON], [PERSON] для переобладнання горища під житлові приміщення в межах квартир №31,32 на вул. Залізничній, 47 з приєднанням їх до квартири №32, [PERSON] і [PERSON] було отримано згоду всіх без винятків співвласників цілого житлового будинку, а від власника №31 (над квартирою якого мала проводитися реконструкція) і нотаріально посвідчену згоду. Державною архітектурно-будівельною інспекцією України подано заяву про розгляд справи без учачсті уповноваженого представника та письмові заперечення на позов, в яких відповідач покликається на необгрунтованість позовних вимог. Як зазначено в письмових запереченнях на позов, дії [PERSON] державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Фракнівській області щодо реєстрації Декларації на початок виконання будівельних робіт [PERSON] та [PERSON] відповідають вимогам чинного законодавства. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом вставнолено, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] ? частини (Договір купівлі-продажу від 09 липня 2011 року (том 1, а.с.8, 16-17), Витяг про державну реєстрацію прав від 12 серпня 2011 року (том 1, а.с. 9). [PERSON] та [PERSON] були власниками квартири [ADDRESS], згідно Свідоцтва про право власності від 16 грудня 2004 року (а.с. 177 т.2), а після смерті русол Л.І. 23.03.2016р., [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS] згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 вересня 2016 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (том 2, а.с.178-180). Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 14 квітня 2010 року №191 «Про матеріали управління архітектури і містобудування виконавчого комітету міської ради» (том 1, а.с.12) [PERSON], [PERSON] дозволено розроблення містобудівного обґрунтування для переобладнання горища під житлові приміщення в межах квартир №№31,32 на вул. Залізничній, 47, з приєднанням їх до квартири №32 (пункт 1.2 рішення). Рішенням [PERSON] міської ради від 03 лютого 2011 року №47-V «Про затвердження містобудівних обґрунтувань обєктів містобудування в місті [PERSON]» (том 1, а.с.13) [PERSON], [PERSON] затверджено розроблені містобудівні обґрунтування для переобладнання горища під житлові приміщення в межах квартир №№31,32 на вул. Залізничній, 47, з приєднанням їх до квартири №32 (пункт 1.1 рішення). 11 листопада 2011 року [PERSON] державного архітектурно-будівельного контролю у Івано-Франківській області [PERSON], [PERSON] зареєстровано Декларацію на початок виконання будівельних робіт №ІФ 08211077498. Вищевказані рішення відповідачів [PERSON] вважає незаконними та просить їх скасувати з підстав зазначених у позові. Свої доводи обґрунтовує тим, що частиною 2 статті 382 Цивільного кодексу України визначено правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування у багатоквартирному будинку. Так, власникам квартири у дво-або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Згідно з частиною 2 статті 383 Цивільного кодексу України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 у справі № 1-2/2004 у справі за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Згідно частиною 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. За змістом рішення Конституційного суду України від 9 листопада 2011 року в справі №1-22/2011 власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Відповідно до частини 4 статті 357 Цивільного кодексу України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Положеннями статті 19 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» встановлено, що обєкти права спільної власності на майно можуть бути передані в користування фізичній або юридичній особі або групі осіб у разі, якщо це не повязано з порушенням прав і інтересів інших співвласників неподільного та загального майна, які охороняються законом. Разом з тим, кожен співвласник спільної власності вправі розпорядитися своєю власністю на власний розсуд, як от надати згоду іншому співвласнику використати спільні приміщення з певною метою. Так, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 02 березня 2004 року питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Відповідно до статті 152 Житлового кодексу УРСР (в редакції, чинній станом на час винесення оскаржуваних рішень) переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 р. N 45 затверджено Правила користування приміщеннями житлових будинків, відповідно до пункту 4 яких власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право, зокрема, на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку. Отже, таке право на реконструкцію приміщень за відповідними проектами, рішеннями органу місцевого самоврядування з дозволу всіх співвласників таких приміщень та будинку вцілому, законодавством передбачено. Згідно пункту 2 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» визначено, що умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих приміщень у житлових будинках встановлені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджениминаказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76. Пунктом 1.4.1 вищевказаного наказу передбачено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих приміщень у будинках дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради. Відповідно до п.1.4.3 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 р. до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. Для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи: копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення; копія по поверхових планів, завірених в установленому порядку; проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку; згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності. Системний аналіз вищенаведених правових норм свідчить про те, що будь-які переобладнання або перепланування допоміжних приміщень у жилих багатоквартирних будинках можуть проводитися тільки за згодою співвласників і органу місцевого самоврядування і за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку. На час отримання згоди та рішень виконкому права співвласника будинку (в т.ч. допоміжних приміщень) та власника квартири №31 [PERSON], жодним чином не порушувались, як і права позивача, яка не була ще співвласником квартири №31 в даному будинку. Як встановлено судом, з метою переобладнання горища під житлові приміщення в межах квартир №№31,32 на вул. Залізничній, 47, з приєднанням їх до квартири №32, [PERSON] та [PERSON] звернулися до виконавчого комітету [PERSON] міської ради та [PERSON] міської ради із заявами про надання дозволу на розроблення містобудівного обґрунтування, та, в подальшому про затвердження містобудівних обґрунтувань. Оскаржуваними рішеннями відповідачів [PERSON] та [PERSON] було надано дозвіл на розроблення містобудівного обґрунтування для переобладнання горища під житлові приміщення в межах квартир №№31,32 на вул. Залізничній, 47, з приєднанням їх до квартири №32 (пункт 1.2 рішення), та в подальшому затверджено розроблені містобудівні обґрунтування. Крім того, на замовлення [PERSON] та [PERSON] приватним підприємцем [PERSON] було розроблено Містобудівне обґрунтування переобладнання горища під житлові приміщення в межах квартир №№31,32 (том 1, а.с. 132-136), отримано погодження ЖЕО (а.с.129 т.1) і попередньо замовлено в 2010р. Проект (а.с.130-131). Згідно з частинами 1,2 статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній станом на час реєстрації декларації на початок виконання будівельних робіт) замовник має право виконувати будівельні роботи після: 1) направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт Державній архітектурно-будівельній інспекції або її територіальному органу (далі - інспекції державного архітектурно-будівельного контролю) за місцезнаходженням об'єкта будівництва - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; 2) реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до I-III категорій складності; 3) видачі замовнику відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до IV і V категорій складності. Зазначені у частині першій цієї статті документи, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва. Порядок реєстрації Декларації на початок виконання будівельних робіт врегульовано Порядком виконання будівельних робіт, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. N 466 (в редакції, чинній станом на час реєстрації Декларації на початок будівельних робіт). Відповідно до пунктів 8-10 вищевказаного Порядку реєстрації декларації здійснюється з дотриманням вимог Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності». Декларація приймається у дозвільному центрі за місцезнаходженням об'єкта. Реєстрацію декларації проводить [PERSON] за місцезнаходженням об'єкта на безоплатній основі. Замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до [PERSON] два примірники декларації за формою згідно з додатком 2. Один примірник після проведення реєстрації повертається замовнику, другий - залишається в [PERSON], яка її зареєструвала. Замовник згідно із законом відповідає за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації. [PERSON] протягом п'яти робочих днів з дня надходження декларації перевіряє повноту даних, зазначених у декларації та реєструє її. Як встановлено судом, 11 листопада 2011 року [PERSON] державного архітектурно-будівельного контролю у Івано-Франківській області [PERSON], [PERSON] зареєстровано Декларацію на початок виконання будівельних робіт №ІФ 08211077498. Сторона позивача доводила суду те, що на час отримання Декларації на початок виконання будівельних робіт, [PERSON] уже була співвласником квартири №31 з 09.07.2011р., а отже саме виданою Декларацією уже порушені її права власності на допоміжні приміщення. Починаючи з серпня 2011р. вона дійсно почала звертатися у різні органи щодо проведення сімєю [PERSON] будівельних робіт (а.с.18-25 т.1) з підстав наданої їм добудови (хоча така і не здійснювалась, а в межах частини існуючого горища), відсутність тяги у печі та як наслідок витікання газу, появи в її квартири тріщин, тощо. Проте, такі доводи спростовано доказами, а саме Актом перевірки та прочистка каналів (а.с.137, 140 т.1, 181 т.2), капітальні ремонтні роботи будинку не проводилися (а.с.138 т.1) та висновком експертизи, про що буде зазначено нижче. При цьому, суд звертає увагу на те, що в ході розгляду даної цивільної справи позивачем та її представником не було надано суду належних доказів на підтвердження того, що при отриманні дозволу на розроблення містобудівного обґрунтування, затверджені розробленого містобудівного обґрунтування, а також при реєстрації Декларації на початок виконання будівельних робіт з переобладнання горища під житлові приміщення в межах квартир №№31,32 на вул. Залізничній, 47, з приєднанням їх до квартири №32, [PERSON] та [PERSON] було подано недостовірні документи, а [PERSON] міською радою, виконкомом [PERSON] міської ради, [PERSON] Держархбудконтролю в Івано-Франківській області було порушено вимоги чинного законодавства при прийнятті оскаржуваних рішень. Як слідує з доказів оцінених судом в сукупності, норм чинного законодавства з наданням належних підтверджуючих доказів позивачем та її представником до даної справи не надано, а судом відповідних обставин таких порушень не встановлено. Стосовно посилання позивача на відсутність її згоди на переобладнання відповідачем горища, як на підставу скасування оскаржуваних рішень, суд звертає увагу на наступне. Як встановлено судом та підтверджується поясненнями сторін, та зазначено вдже вище, попереднім власником квартири [ADDRESS] був [PERSON]. 09 березня 2010 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено нотаріально Заяву власника квартири [ADDRESS] [PERSON], за змістом якої [PERSON] надав згоду гр. [PERSON], який є власником квартири [ADDRESS], на переобладнання ним горища над його квартирою на над квартирою [PERSON] під житлові кімнати (а.с.128 т.1). В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що вказану заяву було визнано недійсною у встановленому законом порядку, або докази того, що станом на час надання відповідної згоди [PERSON] у встановленому законом порядку було визнано таким, що не розумів значення своїх дій, хоча померлий таким не був. Відтак, судом встановлено, що станом на час початку робіт з переобладнання горища, зокрема, над квартирою №31 в будинку №47 по вул. Залізнична в м. Івано-Франківську, [PERSON] отримав нотаріальну згоду в т.ч. власника квартири №31 на таке переобладнання. Крім того, поясненнями сторін підтверджується і те, що аналогічну згоду (в простій формі) [PERSON] було надано всіма власниками квартир в будинку №47 по вул. Залізничній в м. Івано-Франківську. Суд вважає необґрунтованими та безпідставними посилання позивача та її представника в судовому засіданні на ту обставину, що у звязку із смертю [PERSON] 21 квітня 2010 року вказана згода втратила чинність, оскільки станом на час розробки містобудівного обґрунтування та його затвердження вказана згода була чинною, а позивач [PERSON] на вказаний період власником квартири №31 ще не була, як вже зазначено вище. Крім того, відповідно до частин 1-3 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ж з частиною 4 статті 319 Цивільного кодексу України власність зобовязує. Відтак, при купівлі квартири [ADDRESS], позивач не придбавала конкретне приміщення на горищі, як вона стверджувала проте, що вона мала намір також робити там реконструкцію зі своєї квартири. А відчужуючи квартиру [ADDRESS], попередні власники (спадкоємця померлого) могли повідомити покупців, зокрема позивача, про наявність розпорядження попереднім власником права на горище спільної власності. В той же час, неповідомлення про наявність раніше наданої згоди на переобладнання горища над квартирою 331 попереднім власником такої квартири не може слугувати підставою для висновку суду про недійсність такої згоди, оскільки це порушуватиме права особи, яка у встановленому порядку отримала таку згоду, з метою її подальшого використання. Суд звертає увагу на те, що відповідно до чинного законодавства відчуження квартири не означає автоматично анулювання (недійсності) будь-яких дій попереднього власника (в тому числі, надання згоди іншій особі на переобладнання горища над цією квартирою), які він реалізовував відповідно до закону. Ці дії зберігають свою юридичну силу для нових власників, які, придбаваючи таке майно, несуть відповідальність за власність, яка відповідно до закону їх зобовязує. За таких обставин, посилання позивача на відсутність її згоди, як на підставу скасування оскаржуваних рішень, є безпідставними. Щодо посилання позивача та її представника на невідповідність розробленого [PERSON] Містобудівного обґрунтування вимогам державних будівельних норм і правил, суд звертає увагу на те, що ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2014 року в даній цивільній справі було призначено будівельно-технічну експертизу. Відповідно до висновку №4309 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №0907/7397/2012 від 23 листопада 2015 року (а.с.35-38 т.2): містобудівне обґрунтування для переобладнання горища під житлові приміщення в межах кв.№31,32 по вул. Залізнична, 47 з приєднанням до квартири №32, не відповідає в частині оформлення вимогам п.4.5, п.4.7 ДБН Б.1.1-4-2009 «Склад, зміст, порядок розроблення, погодження та затвердження містобудівного обґрунтування»; роботи з влаштування сходів та замурування димових каналів в горищному просторі над квартирою №31 по вул. Залізнична, 47 не проводились, тому факту порушень державних будівельних норм і правил немає; відхилення від проекту при проведенні будівельних робіт з переобладнання горища під житлові приміщення в межах кв.№31, 32 по вул. залізнична, 47 з приєднанням до квартири №32 немає. При проведенні будівельних робіт не спричинено руйнування (тріщин) стелі чи інших частин квартири [ADDRESS]. Отже, висновком експерта підтверджено відповідність будівельних робіт вимогам державних будівельних норм та стандартів. При цьому, висновок експертизи в частині невідповідності самого оформлення містобудівного обґрунтування вимогам ДБН (технічна помилка (описка)) не є самостійною підставою для скасування рішення про затвердження такого містобудівного обґрунтування, оскільки вказана обставина має формальний характер, про що вказує і архітектор, який виконував містобудівне обгрунтування (а.с.182-183 т.2). Жодних інших доказів незаконності оскаржуваних рішень відповідачів позивачем та її представником не надано, а судом таких обставин в ході розгляду справи не встановлено. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про скасування пункту 1.2 рішення виконкому [PERSON] міської ради №191 від 14.04.2010 р. про дозвіл на розроблення містобудівного обґрунтування [PERSON], [PERSON] для переобладнання горища під житлові приміщення в межах квартир №31,32 на вул. Залізничній, 47 з приєднанням їх до квартири №32 та п.1.1 рішення сесії [PERSON] міської ради №47-V від 03.02.2011 р. про затвердження розроблених містобудівних обґрунтувань [PERSON], [PERSON] для переобладнання горища під житлові приміщення в межах квартир №31,32 на вул. Залізничній, 47 з приєднанням їх до квартири №32, та дозвіл [PERSON] Держархбудконтролю в Івано-Франківській області на виконання будівельних робіт [PERSON], [PERSON] (декларацію на початок будівельних робіт), є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Оскільки позовна вимога про зобовязання [PERSON] та [PERSON] привести горищаний простір над квартирою №31 по вул. Залізнична, 47 до попереднього стану є похідною від попередніх позовних вимог про скасування рішень відповідачів, в її задоволенні також слід відмовити. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 319, 357, 382, 383 ЦК України, ст. 152 ЖК УРСР, ч.2 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 19 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку», ч.ч. 1,2 статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 р. N 45, п. 1.4.1, 1.4.3 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, п. 8-10 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. N 466, рішення Конституційного суду України від 9 листопада 2011 року в справі №1-22/2011, рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 02 березня 2004 року, рішення Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 у справі № 1-2/2004,

Outcome: dismissed