Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в червні 2020р. до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 21.04.2010 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. У шлюбі народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, дитина проживає разом з позивачем. З відповідачем після розірвання шлюбу не спілкуються, оскільки він не брав жодної участі у вихованні дитини. На підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 05.06.2018 року з відповідача стягуються аліменти в збільшеному розмірі (попереднє рішення суду від 13.11.2009р.) на користь позивача на утримання малолітньої дитини в сумі 1000 гривень до досягнення нею повноліття. Однак, на виконанні у Івано-Франківському МВДВС перебуває виконавчий лист №344/1912/18 р. від 06.09.2018 року, згідно якого з липня місяця 2018 року відповідач не сплачує аліменти, та є заборгованість станом на 01.03.2020 року у розмірі 20 200,37 грн. Відповідач зовсім не цікавиться життям дитини. З цих підстав, просила позбавити відповідача батьківських прав щодо [PERSON] , [INFO] . Позивач та її представник позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву на позов та жодних заяв від нього не надходило. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала висновок ООП, щодо задоволення позову не заперечила. Заслухавши сторону позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.05.2010 року, яке набрало законної сили 05.05.2010р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.11). Відповідно до копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.03.2009 року сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Згідно заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 05.06.2018 року, яке набрало законної сили 05.07.2018р., з відповідача стягуються аліменти в збільшеному розмірі (попереднє рішення суду від 13.11.2009р.) на користь позивача в розмірі 1000 грн. на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.13-16). Позивач доводила суду, що після розірвання шлюбу відповідач дитиною не цікавиться, не допомагає матеріально, що стало підставою звернення до суду. З довідки розрахунку згідно виконавчого листа 344/1912/18 від 06.09.2018 року вбачається, що заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання дочки [PERSON] станом на 01.03.2020р. складає 20 200,37грн. Відповідно до інформації про результати психологічного обстеження [PERSON] від 14.05.2020 року вбачається, що [PERSON] є ученицею 5-А класу та вивчення внутрішньо сімейних відносин на позитивне ставлення до мами та бабусі (по материнській лінії). Біологічний батько дівчинки не є для неї авторитетною особою, згадка про нього не несе позитивного забарвлення (а.с.19). Відповідно до довідки ліцею №3 від 14.05.2020 року №66 вбачається, що дитиною займається тільки мама, з батьком дитина не знайома (а.с.20). Відповідно до інформації КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» від 02.06.2020 року також вбачається, що при відвідуванні лікарів супровід дитини здійснює тільки мати, позивач по справі (а.с.21). В судовому засіданні за клопотанням матері, було з`ясовано судом думку самої дитини щодо даного питання, дівчинка [PERSON] підтвердила відсутність контакту та відносин з батьком, на її переконання розуміючи суть предмета спору, відповідача батьком не відчуває. Таким чином встановлено, що малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю, відповідач, який є батьком дитини, проживає окремо, самоусунувся від своєї участі, як батька у вихованні, розвитку, утриманні дитини і в її догляді; обов`язки по виплаті аліментів не виконує. Жодних доказів на спростування вказаних позивачем фактів і обставин відповідач суду не подав. Про байдуже ставлення до дитини і до своїх батьківських обов`язків свідчить і позиція відповідача у даній справі, який жодного разу не з`явився до суду, судом надавався відповідачу строк на подання відзиву, однак ні відзиву ні будь-яких доказів, які б підтверджували участь відповідача у вихованні та матеріальному утриманні дітей та спростовували доводи позивача, відповідачем не надано. Згідно ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Дані обов`язки відповідач не виконував протягом значного часу і без поважних причин. У відповідності до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно ст.164 СКУ батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо ухиляються від виконання обов`язків по вихованню дитини. Згідно висновку Органу опіки та піклування, наданого рішенням виконкому від 19.11.2020р. №1208 є доцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки, і що це буде відповідати інтересам дитини. За умовами ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом п.п.15,18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 11 липня 2017 році Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі М .С. проти України, у якому йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому Європейський Суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів малолітніх дітей, та вбачає, що мають місце виняткові обставини в розумінні положень Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства», які дають підстави дійти безумовного висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача і що це буде відповідати саме інтересам дитини. При встановлених у судовому засіданні обставинах суд робить висновок, що відповідач протягом тривалого часу, постійно і без поважних причин, свідомо ухилявся від виконання обов`язків по вихованню малолітньої дочки та її утриманню. Тому доведено наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Таким чином, позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав підлягають задоволенню. Крім того, позивач залишила за собою сплату судового збору.

Outcome: approved