Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, укладеного між ними та зареєстрованого 20 квітня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 33. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання для розгляду справи по суті позивач і відповідач не зявились. Позивач подала заяву, якою просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримувала в повному обсязі. Відповідач надав заяву, в якій проти розірвання шлюбу не заперечував, а справу розглянути просив без його участі. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала у тому, що позивач вказувала на те, що вона та чоловік постійно сваряться, внаслідок чого їх спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим та суперечить її інтересам, у звязку з цим на початку 2015 року вони припинили шлюбні стосунки та перестали вести спільне господарство, і як наслідок вважає, що шлюб слід розірвати. Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину [PERSON], [INFO] (а.с.9). Суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]) уклали шлюб, який зареєстровано між ними 20 квітня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 33 (а.с. 8). При цьому під час реєстрацію шлюбу, [PERSON] змінила прізвище з «Люлик» на «Гречану» (а.с. 8). Разом з цим, шлюбні відносини між ними фактично припинились з початку 2015 року, зявилось непорозуміння та протиріччя по різним побутовим питанням, внаслідок чого спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам [PERSON] (а.с.2). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли шлюбні правовідносини, в межах яких виник спір щодо права позивача, як одного з подружжя на припинення шлюбу шляхом його розірвання за рішенням суду. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому із таких мотивів: Частина 1 статті 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. При цьому, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 Сімейного кодексу України). А частиною третьою статті 56 Сімейного кодексу України гарантується право кожного з подружжя на припинення шлюбних відносин. При цьому, одним із способів реалізації цього права, відповідно до положень частини другої статті 104, частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України, є припинення шлюбу внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Тому, оскільки позивач втратив бажання знаходиться у шлюбі з відповідачем, який ґрунтується на вільній згоді їх обох, суд вважає, що їх подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу є неможливими, позаяк у протилежному випадку це буде суперечити інтересу позивача, що має істотне значення щодо знаходження у шлюбі при наявності вільної згоди, тобто у добровільному порядку, а тому позов в частині вимог щодо розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем підлягає задоволенню. Позовні вимоги в частині залишення за позивачем права, після розірвання шлюбу, іменуватись прізвищем: «Гречана», задоволенню не підлягають, у зв`язку із наступним. Відповідно до положень частини 1 статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Тобто питання зміни прізвища, за загальним правилом, вирішується позивачем у позасудовому порядку. Таким чином,

Outcome: partial