Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить будинок № 5 по вул. 8-го Березня в м. Перечин Закарпатської області. У будинку, як окрема сім'я проживають її донька [PERSON] з дітьми, а також колишній чоловік останньої [PERSON] Рішенням Перечинського районного суду від 20 червня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, однак за час їх шлюбу донька без її згоди зареєструвала в будинку свого чоловіка. На даний час відповідач [PERSON] продовжує проживати в будинку, веде себе негідно та агресивно, безпричинно затіває скандали, під час яких образливими словами принижує честь і гідність її та її доньки, неодноразово погрожує вбивством та підпалом, виганяє їх з будинку, замикає його на ключ. Оскільки [PERSON] членом її сім'ї ніколи не являвся, у них з донькою була окрема сім'я, яка на даний час вже не існує, але відповідач, продовжуючи проживати у будинку, свідомо порушує правила співжиття та створює умови неможливі для їх проживання, тому просить усунути їй перешкоди у користуванні власним будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації [PERSON] з будинку № 5 по вул. 8 Березня у м. Перечин Закарпатської області. До початку розгляду справи по суті позивач уточнила позовні вимоги, а саме просила усунути їй перешкоди у користуванні власним будинком шляхом виселення [PERSON] з будинку № 5 по вул. 8 Березня у м. Перечин Закарпатської області та зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області зняти [PERSON] з реєстрації за вказаною адресою. Ухвалою Перечинського районного суду від 13 березня 2015 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділ реєстраційної служби Перечинського районного управління юстиції в Закарпатській області про усунення перешкод в користуванні власністю зупинено до набрання законної сили рішенням Перечинського районного суду у цивільній справі № 304/1752/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та реєстраційної служби Перечинського районного управління юстиції у Закарпатській області про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання частки на житловий будинок. Оскільки провадження у цивільній справі № 304/1752/14-ц закрито, то ухвалою судді Перечинського районного суду від 16 лютого 2018 року провадження у даній справі поновлено та призначено судове засідання. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] і [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Також вказали, що [PERSON] є посторонньою особою, а не членом сімї позивача, на даний час продовжує проживати у найкращій кімнаті (де колись проживала [PERSON] з сімєю), комунальні послуги не сплачує та постановами суддів Перечинського районного суду від 06 червня 2013 року та 29 жовтня 2014 року був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Оскільки [PERSON] є одноосібним власником будинку і до того ж особою похилого віку, тому враховуючи ст. ст. 386 і 391 ЦК України просили заявлені вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Свою позицію мотивував тим, що у будинку за місцем своєї реєстрації, власником якого є [PERSON], він проживає з 1987 року по сьогоднішній день (близько 30 років майже відразу після укладення шлюбу з донькою останньої - [PERSON]А.). Рішенням Перечинського районного суду від 20 червня 2013 року його шлюб розірвано, однак він продовжив проживати у вказаному будинку, оскільки вклав у такий значні кошти. Крім цього вказав, що правила співжиття не порушує, до адміністративної відповідальності його було притягнуто лише один раз, при цьому з істотними порушеннями, зокрема без нього, внаслідок чого був позбавлений права висловити свою позицію. У судове засідання представник Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області як відповідача не зявився, однак подав заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, у частині задоволення позовних вимог до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області відмовити. Свою позицію мотивував тим, що згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки [PERSON] самостійно із заявою не звертався, вказане рішення у них також відсутнє, відтак вважає, що позовні вимоги є передчасними, тому до задоволення не підлягають. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON]І у судове засідання не зявився, однак подав заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, проти задоволення позову не заперечив. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У судовому засіданні встановлено, що згідно ухвали Перечинського районного народного суду від 23 жовтня 1986 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 4172415 від 30 травня 2013 року [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок № 5 по вул. 8-го Березня в м. Перечин Закарпатської області (а. с. 18, 134-135). Також встановлено, що у вищезазначеному будинку серед інших з 01 грудня 1987 року зареєстрований відповідач [PERSON], що підтверджується випискою з будинкової книги житлового будинку № 5 по вул. 8-го Березня в м. Перечин Закарпатської області, та повідомленням Перечинського районного сектору ГУ ДМС України в Закарпатській області № 936 від 16 липня 2014 року (а. с. 11, 21). Як вбачається з позовної заяви, позивач посилається на те, що донька [PERSON] зареєструвала свого чоловіка [PERSON] у будинку № 5 по вул. 8-го Березня в м. Перечин Закарпатської області без її згоди. Так, рішенням Перечинського районного суду від 20 червня 2013 року встановлено, що 30 травня 1987 року у Перечинському райвідділі ЗАГСу Закарпатської області було зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне - Гайналій) [PERSON], [INFO], актовий запис № 21. Цим же рішенням суду вказаний шлюб було розірвано (а. с. 8). Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно довідки Перечинської міської ради Закарпатської області № 994 від 03 квітня 2014 року [PERSON] проживає у [INFO] і має наступний склад сімї: донька [PERSON], [INFO], внук [PERSON], [INFO], внук [PERSON], [INFO], та колишній зять [PERSON], [INFO] (а. с. 12). Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] вселився у спірний будинок з ініціативи його дружини [PERSON] (дошлюбне - Гайналій) О.А., як член сімї позивача (її доньки). При цьому, починаючи з 1987 року жодних претензій щодо цього позивач не висувала, тобто фактично вселення відбулося з її мовчазної згоди, у відповідності до ч. 2 ст. 156 ЖК УРСР, а із даним позовом про усунення перешкод в користуванні власністю [PERSON] звернулася тільки 14 липня 2014 року. Вказане свідчить про правомірність вселення [PERSON] у спірний житловий будинок як члена сімї позивача, у звязку з чим у нього виникло право користування даним житлом (житловий сервітут), а відтак припинення цього права можливе лише з підстав передбачених ст. ст. 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З наведеного слідує, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. За таких обставин, виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок. Тобто права членів сім'ї власника будинку на користування об'єктом власності є похідними від прав самого власника. Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, з позовної заяви вбачається та сторонами визнано, що [PERSON] після розірвання шлюбу з донькою позивача продовжив проживати у будинку за місцем реєстрації, там проживає і на даний час, тому з підстав, передбачених ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, припинення права користування [PERSON] є неможливим. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається також на систематичне порушення відповідачем [PERSON] правила співжиття (ст. 116 ЖК УРСР), підтвердженням чого, на її думку, є постанови суддів Перечинського районного суду від 06 червня 2013 року та 29 жовтня 2014 року. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 116 цього Кодексу якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Так, згідно постанови судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 06 червня 2013 року [PERSON] 27 квітня 2013 року близько 17:40 год. по місцю свого проживання в м.Перечин по вул. 8-го Березня вчинив сварку зі своєю дружиною [PERSON], під час якої ображав її нецензурними словами, чим заподіяв шкоду її психічному здоровю. У звязку з малозначністю діяння [PERSON] на підставі ст. 22 КУпАП звільнено від адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оголошено йому усне зауваження, а провадження по справі закрито (а. с. 10). Що стосується постанови судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2014 року, то такою встановлено, що 26 серпня 2014 року близько 17 год. 00 хв. [PERSON], знаходячись за місцем свого проживання, а саме по вул. 8-го Березня, № 5 в м.Перечин Закарпатської області вчинив сварку із своєю дружиною [PERSON] та своєю тещею [PERSON], під час якої ображав таких нецензурними словами та виганяв їх з будинку, чим заподіяв шкоду психічному здоровю останніх. За даним фактом [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП і накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 51 (пятдесяти однієї) грн. 00 коп. (а. с. 96). Дану справу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП судом розглянуто без участі [PERSON] як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, внаслідок чого він був позбавлений можливості дати пояснення по суті правопорушення. Таким чином, зазначені постанови суддів від 06 червня 2013 року та 29 жовтня 2014 року з урахуванням порядку їх винесення, встановлених ними обставин та значного проміжку часу між вчиненням [PERSON] вказаних адміністративних правопорушень у сукупності не можуть слугувати достатніми доказами систематичного порушення останнім правил співжиття (ст. 116 ЖК УРСР), а будь-яких інших доказів у підтвердження цього стороною позивача не надано і матеріали справи не містять. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене та те, що позивачем обставини систематичного порушення правил співжиття, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, не доведені належними та допустимими доказами, а саме по собі припинення сімейних відносин з власником будинку не є підставою для виселення відповідача із займаного приміщення, тому суд приходить до висновку, що позовна вимога про усунення перешкод у користуванні належним їй будинком № 5 по вул. 8 Березня у м. Перечин Закарпатської області шляхом виселення [PERSON] до задоволення не підлягає. Крім цього, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її виселення відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, тому позов в частині зняття з реєстрації [PERSON] в будинку позивача до задоволення також не підлягає. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed