Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вишгородського районного суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог вказала, що вона відповідно до договору дарування від 16.11.2019 року посвідченим приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованим в реєстрі за № 4672 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] . Зазначила, що на даний час в квартирі, яка належить їй на праві власності, є зареєстрованим та користується однією із кімнат відповідач, який не є членом її сім`ї, в розумінні ст. 64 ЖК України. Будь-яких усних чи письмових домовленостей між відповідачем та позивачем стосовно проживання відповідача у належній їй квартирі не існує. На усні прохання позивача щодо звільнення її приміщення та зняття з реєстрації відповідач ніяким чином не реагує. Вважає, що її права, як власника зазначеної квартири є порушеним відповідачем, а тому підлягає захисту. Вказує, що відповідачі не відносяться до кола членів сім`ї нового власника квартири, оскільки відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Верховного суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16, а також ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, а відповідач не пов`язані з позивачем спільним побутом та правами. На підставі викладеного, звернулася до суду та просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 31.01.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10.09.2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності її представника, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, із викладених у позові підстав. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про місце, день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Разом з тим, відповідачем до суду було подано відзив, згідно якого зазначив, що позивач є його рідною сестрою та мешкають в спірній квартирі з 1980 року, тобто спільно проживають в квартирі 40 років. За весь час, між ними встановився стійкий порядок проживання в кімнатах та спільне користування загальними приміщеннями. Сплачує постійно комунальні послуги у розмірі 50% від рахунків, а також поточні ремонти квартири. Зазначив, що гроші передає особисто матері [PERSON] , 1949 року народження, яка постійно мешкає та зареєстрована в квартирі. Жодних порушень користування квартирою з його боку не має, та позивач таких доказів не надала до суду. У позовній заяві позивачем не зазначено у чому порушення і якими доказами це підтверджується. Крім того, у спірній квартирі зареєстрований його син - [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав його необґрунтованості та недоведеності. В свою чергу, представником позивача до суду було подано відповідь на відзив, згідно якого зазначив, що відповідач обґрунтовує свої заперечення на позов тією обставиною, що він є членом сім`ї відповідача. Однак, відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України. Позивач, хоч і є рідною сестрою відповідача, не є його дружиною, не проживає з ним, не має кровного споріднення, не веде з ним спільного господарства. Відповідач не перебуває на утриманні позивача, тобто, в розумінні положень законодавства відповідач не є членом сім`ї позивача. Відповідачеві, як він сам зазначив, вже виповнилося 40 років, він давно створив власну сім`ю, в нього народилися діти, тому вважає посилання те, що відповідач є членом сім`ї позивача, є нікчемними. Всі заперечення відповідача ґрунтуються виключно на підставі норм Житлового кодексу, які регулюють виселення членів сім`ї, однак вважає, що до суті спору зазначені відповідачем положення Житлового кодексу не відносяться. Свого часу, коли відповідач утворив власну сім`ю, і проживання в одній квартирі батьків, дорослих дітей, та членів сім`ї останніх стало практично неможливим, мати позивача і відповідача, [PERSON] , фактично подарувала відповідачу житловий будинок і земельну ділянку площею 0,07 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Передбачалось, що після ремонту/реконструкції/ будівництва відповідач переїде на постійне проживання за вказаною адресою. Однак, відповідач продав подароване нерухоме майно і придбав на виручені від продажу гроші квартиру за адресою: [ADDRESS] , і саме в цю квартиру заселився відповідач та його сім`я, діти, які фактично там і проживають. Тобто відповідач фактично проживає зі своєю сім`єю у квартирі, яка належить йому на праві власності, веде зі своєю дружиною спільне господарство, приймає участь у вихованні дітей. У спірній квартирі відповідач не проживає, він використовує її тільки для того щоб переночувати, ні його дружина, ні діти в цій квартирі не проживають, і не бувають. Діти, в тому числі і син відповідача [PERSON] ніколи не проживали і не проживають за адресою [ADDRESS] . Реєстрація сина відповідача за адресою його реєстрації є зловживання процесуальними правами, та порушенням законодавства України. Відповідач, отримавши позовну заяву, і явно зловживаючи своїми правами, зареєстрував по адресі своєї реєстрації свого сина, який ніколи раніше не був зареєстрований у цій квартирі, і який фактично проживає зі своєю матір`ю у квартирі, яка до того ж належить відповідачеві на підставі права власності. Про зловживання відповідачем своїми правами свідчать надані ним довідки, відповідно до яких місцем народження дитини є місто Київ, а реєстрація за адресою [ADDRESS] відбулася з 19 лютого 2020 року, тобто через чотири дні після отримання відповідачем позовної заяви. З урахуванням зазначеного, вважає доводи відповідача неприйнятними, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 16.11.2019 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , було укладено договір дарування квартири, згідно якого, [PERSON] передає безоплатно [PERSON] у власність (дарує), а остання приймає в дар квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира трикімнатна, житловою площею 41,3 кв.м. загальною площею 65, 5 кв.м. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 16.11.2019 року право власності на зазначену квартиру на підставі договору дарування від 16.11.2019 року зареєстровано за [PERSON] , реєстраційний номер 1962595732218. Із зазначеного договору дарування вбачається, що в квартирі є зареєстрований [PERSON] , [INFO] та зазначено, що внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей, так як квартира дарується [PERSON] , матері [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає в даній квартирі. Дарування квартири здійснено зі згоди Виконавчого комітету Вишгородської міської ради, викладеного у рішенні № 343 від 04.11.2019 року. Відповідно до наданої суду в порядку ч. 1 ст. 187 ЦПК України інформації, відповідач [PERSON] , зареєстрований у вказаній квартирі. Крім того, встановлено, що у спірній квартирі також зареєстровані наступні особи: [PERSON] , з 21.02.1982 року по теперішній час та [PERSON] , [INFO] , з 19.02.2020 року по теперішній час, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи, виданих Виконавчим комітетом Вишгородської міської ради № 789, 790 від 20.02.2020 року. Як вказує позивач, відповідач фактично проживає зі своєю сім`єю у квартирі, яка належить йому на праві власності, веде зі своєю дружиною спільне господарство, приймає участь у вихованні дітей. У спірній квартирі відповідач не проживає, він використовує її тільки для того щоб переночувати, ні його дружина, ні діти в цій квартирі не проживають, і не бувають, а та обставина, що у належній їй квартирі зареєстрований відповідач, перешкоджає їй здійснювати право володіння і розпорядження належним їй майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, на яку позивач посилається на обґрунтування позову, власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, але при мові, що є будь-які перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Між тим, як встановлено судом, коли позивач набула у власність зазначену квартиру, то дана квартира використовувалася як місце реєстрації за правом проживання відповідача, який відповідно до положень ст. 64,156 ЖК України ст. 405 ЦК України мав право на проживання з дарувальником як член її сім`ї. А відповідно до положень ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Підстав вважати, що відповідач втратив таке право на час укладання договору дарування відсутні, докази на підтвердження такого факту суду не надано. Разом з тим, у договорі дарування зазначено, що в квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та зазначено, що внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей, тобто не перевірено факт того, що на момент укладення даного договору за вказаною адресою був зареєстрований відповідач. Дійсно, як вказує позивач, право власності гарантоване Конституцією України (ст.41) і власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України). Однак право власності не є абсолютним і само по собі не може бути підставою для обмеження прав інших осіб. Захист права власності особи на майно суд може здійснювати лише у разі доведення власником факту порушення його права та доведення факту створення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права громадянина на житло. Згідно положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Звертаючись до суду із позовом і вимагаючи позбавити відповідача права на проживання в житловому приміщенні, яке він набув у передбаченому законом порядку, позивачем не доведено, що сам факт реєстрації відповідача у квартирі, право власності на яку вона набула за договором дарування, створює їй перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Не є підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такої втрати права користування, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Враховуючи зазначене права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для втрати права на житло колишніми членами сім`ї власника цього нерухомого майна. Як вже зазначено відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Але виходячи з встановлених обставин та наданих суду доказів, суд вважає, що позивач не надав суду жодного доказу, що відповідач будь-яким чином обмежує її у здійсненні права користування та розпорядження належним їй майном. Враховуючи наведене, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання відповідача такими, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки відповідач зареєстрований у спірній квартирі із дозволу колишнього власника - матері, а позивачем, в свою чергу, не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач чинить їй перешкоди у користування належною їй на праві власності квартирою. Також, суд звертає увагу, що висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, на яку посилається у тому числі позивача, як на обґрунтування своїх вимог, не є тотожними з даною справою. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих або витребуваних доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету позову, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісності здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Таким чином, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed