Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до[PERSON], третя особа Новомосковська Товарна біржа, в якому просить суд: -визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, розташованих по [ADDRESS], укладений 21 грудня 2001 року між [PERSON] та [PERSON]; -визнати за [PERSON] право власності на будинок та земельну ділянку, розташованих по [ADDRESS] В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 21 грудня 2001 року між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як продавцем було укладено на Новомосковській товарній біржі договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, розташованих по [ADDRESS] Вказаний будинок належав продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Новомосковською районною державною нотаріальною конторою 05 лютого 1998 року за № 5327 та зареєстроване в БТІ 10 лютого 1998 року за реєстровим № 96; а земельна ділянка, площею 0,4583 га, розташована за тією ж адресою, належала продавцю на підставі Державного акта про право приватної власності на землю, виданого Багатською сільською радою народних депутатів від 07 грудня 2001 року, [NUMBER] та внесеного в книгу за № 18363. На даний час позивачу стало відомо, що зазначені вище договори необхідно було нотаріально посвідчити. Враховуючи те, що до підписання зазначених договір позивачем була передана відповідачу обумовлена ними сума коштів, на протязі тривалого часу вона користується зазначеним майном, однак не може реалізувати своє право власника - продати будинок т земельну ділянку - позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. В судове засідання сторони не з'явились, надавши до суду заяви про розгляд справи без їхньої участі, оскільки позивач позовні вимоги підтримує, а відповідач визнає; представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. В зв'язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог позивача відмовити з наступних підстав. Судом по справі встановлено, що 21 грудня 2001 року між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як продавцем було укладено на Новомосковській товарній біржі договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, розташованих по [ADDRESS] . будинок належав продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Новомосковською районною державною нотаріальною конторою 05 лютого 1998 року за № 5327 та зареєстроване в БТІ 10 лютого 1998 року за реєстровим № 96; а земельна ділянка, площею 0,4583 га, розташована за тією ж адресою, належала продавцю на підставі Державного акта про право приватної власності на землю, виданого Багатською сільською радою народних депутатів від 07 грудня 2001 року, [NUMBER] та внесеного в книгу за № 18363. На виконання угод позивачем було сплачено відповідачу за будинок 9500 грн., а за земельну ділянку 6122 грн. Позивач в своєму позові посилається на те, що їй стало відомо, що зазначені договори підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно наданої суду заяви - [PERSON] позов визнає та не заперечує проти задоволення позову, тобто спір між сторонами відсутній. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Лист Міністерства юстиції України за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз'яснює, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. У відповідності до ч. 3 ст. 18 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-XII, який діяв станом на час укладання угоди, придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно ст. 210 ЦК України право чин, який підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, на яку позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Аналізуючи вищенаведені норми права, суд приходить до висновку, що підстав для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України в спірних правовідносинах не має, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації і момент вчинення такого правочину пов'язується з держреєстрацією, а отже спірні договори є неукладеними і не створюють прав та обов'язків для його сторін. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed