Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за пошкодження речі, прийнятої на зберігання. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 07.07.2013 року вона придбала у ТОВ «АВТО ПРЕМЄР» новий автомобіль FORD FOCUS C346 SPORT PLUS, 2013 року випуску, білого кольору, що підтверджується договором купівлі-продажу автомобіля № 0862 Фл/Focus. 13.07.2013 року вона здійснила державну реєстрацію вищевказаного автомобіля, отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САР 961236, яким підтверджується її право власності на автомобіль, та державний номер [NUMBER]. 01.06.2012 року її чоловік [PERSON] уклав договір довгострокового зберігання транспортного засобу на автостоянці ПП [PERSON], згідно з умовами якого йому було надано місце № 78 на автостоянці, розташованій на перехресті вулиць Вілєсова та Гагаріна, на сьогоднішній день має адресу: вул. Гагаріна, 119. На даній автостоянці на місці № 78 з 01.06.2012 року її чоловік зберігав свій автомобіль [NUMBER]. Після купівлі нею автомобіля [NUMBER], замість чоловіка на місці № 78 з 09.07.2013 року постійно вона зберігала свій автомобіль [NUMBER]. На підтвердження виконання нею умов договору довгострокового зберігання транспортного засобу на автостоянці ПП [PERSON] щомісячно їй видавались квитанції про внесення плати за зберігання транспортного засобу, що підтверджується квитанцією № 295 від 01.09.2014 року про внесення плати за вересень 2014 року у сумі 200 грн. 06.09.2014 року о 03 годині 50 хвилин на автостоянці по вул. Гагаріна, 119 м. Сєвєродонецька сталася пожежа, внаслідок якої згорів автомобіль [NUMBER], чорного кольору. Від даної пожежі також постраждали розташовані поряд автомобіль [NUMBER], а також її автомобіль [NUMBER]. Вказані обставини підтверджуються: витягом з кримінального провадження № 12014130370002912 від 06.09.2014 року, яке розпочато за попередньою правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 194 КК України (умисне знищення або пошкодження чужого майна, вчинене шляхом підпалу); протоколом огляду місця події від 06.09.2014 року, складеним старшим слідчим СВ Сєвєродонецького МВ ГУМВС України у Луганській області [PERSON]; актом про пожежу від 06.09.2014 року, складеним інспектором 12 державної пожежно-рятувальної частини ГУ ДСНС України у Луганській області [PERSON] Згідно зі звітом про причину виникнення пожежі від 08.09.2014 року, наданим інспектором 12 державної пожежно-рятувальної частини ГУ ДСНС України у Луганській області [PERSON], найбільш ймовірною причиною пожежі, внаслідок якої згорів автомобіль [NUMBER], пошкоджено праву частину кузова та салон автомобіля [NUMBER], [NUMBER], могло бути занесення джерела запалювання невідомими особами (підпал). Тобто, уклавши з відповідачем договір довгострокового зберігання транспортного засобу на автостоянці ПП [PERSON] та сплативши гроші на виконання умов даного договору, позивач отримала спалений автомобіль, який з таким же успіхом могла ставити у себе під підїздом, не сплачуючи за це гроші, оскільки, як у першому, так і другому випадку її автомобіль не був під надійною охороною. Позивач вважає, що договір зберігання між ПП [PERSON] та нею є укладеним у належній письмовій формі і вона вважається дотриманою, оскільки прийняття автомобіля на зберігання посвідчене квитанцією № 295 від 01.09.2014 року про внесення плати за вересень 2014 року у сумі 200 грн. Тому ПП [PERSON] зобовязана була вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності її автомобіля [NUMBER], однак не зробила усе необхідне для збереження її майна, внаслідок чого має відповідати за цим позовом за пошкодження автомобіля [NUMBER], прийнятого на зберігання. Внаслідок підпалу автомобіля [NUMBER], [NUMBER], чим завдано матеріальних збитків, згідно з висновком автотоварознавчої експертизи № 34 від 18.02.2015 року, у сумі 16 750 доларів США, що еквівалентно 264 137 грн. 45 коп. Зазначена сума матеріальних збитків розрахована експертом по відношенню до курсу долара США станом на день проведення огляду - 20.12.2014 року, який складав 15,7694 грн. за 1 долар США. На теперішній час курс долара США по відношенню до гривні значно змінився і згідно з довідкою ПАТ «Державний ощадний банк України» № 70-02/753 від 07.04.2015 року станом на 07.04.2015 року складає 23,4475 грн. за 1 долар США, а тому вона вважає, що сума матеріальних збитків має бути розрахована по відношенню до курсу долара США станом на день подання позовної заяви, яка складає 392 745 грн. 63 коп. Вказана сума матеріальних збитків, на думку позивача, підлягає відшкодуванню відповідачем ПП [PERSON] у повному обсязі у сумі 392 745 грн. 63 коп. Крім матеріальних збитків, їй також завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у звязку з пошкодженням її майна, хвилюваннях, у порушенні її нормальних життєвих звязків, неможливості реалізувати свої потреби, звички і плани, через необхідність займатися відновленням пошкодженого автомобіля, пошуком та купівлею необхідних запчастин, зверненням до правоохоронних органів. Автомобіль був придбаний для того, щоб вона могла їздити на роботу до м. Лисичанська, де працює з липня 2013 року, щоб вона могла не витрачати значний час на проїзд до іншого міста, користуючись громадським транспортом, а присвятити цей час своїй сімї. Однак, внаслідок загоряння її автомобіля з 06.09.2014 року і по теперішній час вона позбавлена можливості реалізувати свої потреби і плани таким чином, як бажає вона, а не таким, як вона змушена це робити, внаслідок неналежного виконання відповідачем договору зберігання її автомобіля, а тому, виходячи з тривалості та характеру моральних страждань, засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне оцінити завдану їй моральну шкоду у 30 000 грн. 00 коп. У звязку зі зверненням до суду з даним позовом вона змушена була звернутися до адвоката [PERSON], який надав їй правову допомогу. Її витрати на правову допомогу склали 10 000 грн. 00 коп. Також у звязку зі зверненням до суду з даним позовом вона змушена була звернутися до ТОВ «Ленкор», з яким уклала договір по виконанню робіт з оцінки вартості завданої матеріальної шкоди № 66 від 20.12.2014 року. На виконання вказаного договору експерт [PERSON] надала позивачу висновок автотоварознавчої експертизи, а вона, у свою чергу, сплатила ТОВ «Ленкор» дану послугу у сумі 550 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 86 від 20.12.2014 року. Таким чином, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог позивач просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду за пошкодження автомобіля [NUMBER], прийнятого на зберігання, у сумі 368 025 грн. 98 коп.; понесені витрати на правову допомогу у сумі 10 000 грн. 00 коп.; понесені витрати на проведення експертизи у сумі 550 грн. 00 коп.; витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, підтвердив вказані вище обставини, суду пояснив, що відповідач використовує автостоянку для зберігання транспортних засобів, є зберігачем майна. За зберігання автомобіля від позивача отримувала гроші. На автостоянці сталася пожежа та був пошкоджений автомобіль позивача. Згідно з нормами ЦК України шкода має бути відшкодована зберігачем майна, який мав забезпечити його схоронність. Згідно з висновком експерта сума відновлювального ремонту складає 575 530 грн. 76 коп., що перевищує вартість автомобіля, тому сума нанесеної шкоди розрахована експертом відповідно до вартості автомобіля такої ж марки та комплектації, того ж року випуску у сумі 16 750 доларів США, що на момент подання позовної заяви було еквівалентно 392 745 грн. 63 коп. З урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просив стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду за пошкодження автомобіля [NUMBER], прийнятого на зберігання, у сумі 368 025 грн. 98 коп.; понесені витрати на правову допомогу у сумі 10 000 грн. 00 коп.; понесені витрати на проведення експертизи у сумі 550 грн. 00 коп.; витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала у повному обсязі, суду пояснила, що її вини в тому, що сталося, немає, що це був підпал сторонніми особами. Також зазначила, що договору з позивачем у неї не було, а тому і правовідносини між ними не виникли, хоча квитанція, яка додана до позовної заяви, дійсно видавалася позивачу на її автостоянці. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав у повному обсязі, суду пояснив, що між позивачем та відповідачем відсутні договірні правовідносини, оскільки договір був укладений з чоловіком позивача та на інший транспортний засіб. Під час пожежі сторож автостоянки виконав усі обовязки, які на нього покладені. У тому, що сталося, є провина самого позивача, оскільки авто не було знято з гальм чи з передачі, що не дало можливості сторожу відкотити автомобіль від пожежі. Крім цього, він вважає, що пожежа, яка сталася на автостоянці, є форс-мажором, який настав внаслідок непереборної сили. Тому вважає, що відповідно до ст. 617 ЦК України відповідач не має нести відповідальність за пошкодження автомобіля позивача. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з позивачем [PERSON] він знайомий, вона ставила машину на автостоянці. З відповідачем [PERSON] також знайомий, вона його роботодавець. 06.09.2014 року він знаходився на чергуванні на автостоянці за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Гагаріна. 119. Приблизно о 04 годині ранку він знаходився у сторожці і побачив як через забор щось кинули. Потім був хлопок і сталося загоряння автомобіля Land Rover, який стояв на 77 місці. Він чітко бачив зарево з-за забору. Він одразу подзвонив до міліції та попросив їх викликати пожежну охорону. Він намагався затушити пожежу, але не міг підійти, бо було сильне полумя. Через 20-30 хвилин приїхали пожежні. Потім прибігли люди, керівник австоянки. Авто [PERSON] знаходилось на місці № 78, поруч з вогнищем. Пожежу він намагався тушити водою, бо на автостоянці відсутні будь-які засоби пожежогасіння, немає навіть вогнегасника, а тому все, що він міг зробити, щоб запобігти загорянню автомобіля позивача, це спробувати його відкотити. Потім приїхала друга пожежна машина, оскільки у першій закінчилася вода. Сам він не зміг потушити, бо злякався, що авто може вибухнути. Цього дня він приймав на зберігання автомобіль позивача, за нею рахувалося місце № 78, оплата була проведена за місяць. Про Правила зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджені Постановою КМУ № 115 від 22.01.1996 року, йому нічого не відомо. На стоянці є журнал заїзду авто на стоянку, сплати за стоянку та картка на кожну особу, яка ставить авто на довготривалий строк, більше не ведеться жоден журнал або книга. Коли люди ставлять авто на стоянку він просить їх не вмикати сигналізацію, більше нічого від водіїв він не вимагає. Ставити автомобілі на нейтральну передачу він ніколи водіїв не просив. На стоянці немає технічних пристроїв для фіксації транспортних засобів. Водій ставить машину, платить гроші, а він видає квитанцію і все. Жоден водій, як і позивач не розписувалися в журналі обліку транспортних засобів і взагалі ніколи в жодному журналі не розписувалися. При прийомі на роботу, а також вже виконуючи свої обовязки, жодного інструктажу, як діяти при виникненні пожежі він ніколи не проходив. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобовязується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Відповідно до ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. З матеріалів справи вбачається, що згідно з договором купівлі-продажу автомобіля № 0862 Фл/Focus від 07.07.2013 року, укладеним між [PERSON] та ТОВ «АВТО ПРЕМЄР», та згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САР 961236, автомобіль FORD FOCUS, 2013 року випуску, білого кольору, державний номер [NUMBER], є власністю позивача [PERSON] Згідно з квитанцією № 295 від 01.09.2014 року про внесення плати за вересень 2014 року у сумі 200 грн., позивачем [PERSON] внесено, а ПП [PERSON] прийнято оплату за довгострокове зберігання транспортного засобу, який має державний номерний знак [NUMBER], на автостоянці ПП [PERSON] У судовому засіданні відповідач ПП [PERSON] та її представник [PERSON] не оспорювали того факту, що така квитанція дійсно видавалася позивачу на автостоянці відповідача, а тому даний факт, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню та вважається визнаним сторонами. Враховуючи вищенаведене та вимоги ч. 1 ст. 937 ЦК України, суд вважає, що договір зберігання між ПП [PERSON] та [PERSON] є укладеним у належній письмовій формі і вона вважається дотриманою, оскільки прийняття автомобіля на зберігання посвідчене квитанцією № 295 від 01.09.2014 року про внесення плати за вересень 2014 року у сумі 200 грн. Посилання ж відповідача та його представника на те, що між сторонами не виникло будь-яких правовідносин, суд вважає безпідставними та такими, що суперечать ч. 1 ст. 937 ЦК України, оскільки неукладення сторонами спору окремого документу під назвою «договір довгострокового зберігання транспортного засобу» не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки укладення договору зберігання у належній письмовій формі підтверджується виданою позивачу квитанцією. Згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 № 111338, 05.08.2002 року державним реєстратором [PERSON] було проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON], ід. н. [NUMBER]. Згідно зі свідоцтвом платника єдиного податку серії А № 006864, виданим 13.03.2012 року ДПІ у м. Сєвєродонецьку, фізична особа-підприємець [PERSON], ід.н. [NUMBER], є платником єдиного податку та займається наступним видом господарської діяльності КВЕД 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспоту, а місцем провадження господарської діяльності є м. Сєвєродонецьк, перехрестя вул. Вілєсова та вул. Гагаріна. Згідно з актом про прийняття в експлуатацію автостоянки на 130 автомобілів по вул. Вілєсова в районі тролейбусного депо (мікрорайон 83) від 07.10.2002 року комісія ухвалила зазначену автостоянку прийняти в експлуатацію. Згідно з рішенням виконкому Сєвєродонецької міської ради № 1631 від 08.10.2002 року «Про затвердження акту про прийняття в експлуатацію автостоянки по вул. Вілєсова, біля тролейбусного депо, мікрорайон 83, м. Сєвєродонецька» вирішено затвердити акт від 07 жовтня 2002 року про прийняття в експлуатацію автостоянки по вул. Вілєсова, біля тролейбусного депо, мікрорайон 83, м. Сєвєродонецька, яка належить [PERSON]. Таким чином, з матеріалів справи судом встановлено, що фізична особа-підприємець [PERSON] є професійним зберігачем, а основним видом її підприємницької діяльності є допоміжне обслуговування наземного транспорту, що включає в себе функціонування платних автостоянок. Відповідно до ч. 1 ст. 942 ЦК України зберігач зобовязаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Відповідно до ч. 2 ст. 950 ЦК України професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. З вищенаведеної норми ЦК України вбачається, що професійний зберігач не несе відповідальності за втрату (нестачу) або пошкодження речі лише у трьох випадках і цей перелік є вичерпним. У своїх письмових запереченнях та у судовому засіданні відповідач та її представник посилалися на те, що обставини пожежі, внаслідок якої був пошкоджений автомобіль позивача, є форс-мажором, який настав внаслідок непереборної сили. З такими твердженнями відповідача та його представника суд не погоджується з огляду на наступне. Згідно з витягом з кримінального провадження № 12014130370002912 від 06.09.2014 року, яке розпочато за попередньою правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 194 КК України (умисне знищення або пошкодження чужого майна, вчинене шляхом підпалу), згідно з протоколом огляду місця події від 06.09.2014 року, складеним старшим слідчим СВ Сєвєродонецького МВ ГУМВС України у Луганській області [PERSON] та згідно з актом про пожежу від 06.09.2014 року, складеним інспектором 12 державної пожежно-рятувальної частини ГУ ДСНС України у Луганській області [PERSON], 06.09.2014 року о 03 годині 50 хвилин на автостоянці по вул. Гагаріна, 119 м. Сєвєродонецька сталася пожежа, внаслідок якої згорів автомобіль [NUMBER], чорного кольору, а також постраждали розташовані поряд автомобіль [NUMBER], та автомобіль [NUMBER]. Згідно зі звітом про причину виникнення пожежі від 08.09.2014 року, наданим інспектором 12 державної пожежно-рятувальної частини ГУ ДСНС України у Луганській області [PERSON], найбільш ймовірною причиною пожежі, внаслідок якої згорів автомобіль [NUMBER], пошкоджено праву частину кузова та салон автомобіля [NUMBER], [NUMBER], могло бути занесення джерела запалювання невідомими особами (підпал). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» непереборна сила дія надзвичайної ситуації техногенного, природного або екологічного характеру, яка унеможливлює надання відповідної послуги відповідно до умов договору. Тобто, з вищенаведеного суд доходить висновку, що обставини пожежі, встановлені компетентними органами, як занесення джерела запалювання невідомими особами (підпал), не є форс-мажором, який настав внаслідок непереборної сили, а є іншою подією, яку професійний зберігач майна мав передбачити та вжити усіх заходів для забезпечення схоронності речі. Крім цього, у своїх письмових запереченнях та у судовому засіданні відповідач та її представник посилалися на те, що такі наслідки пошкодження автомобіля позивача, які сталися 06.09.2014 року, є наслідком неналежного виконання відповідачем свого обовязку за договором зберігання транспортного засобу, тобто внаслідок грубої необережності поклажодавця, а саме: п. 13 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, згідно з яким транспортні засоби, що знаходяться на автостоянках повинні бути зняті з гальм та передач. З такими твердженнями відповідача та його представника суд також не погоджується з огляду на наступне. Відповідно до п. 8 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою КМУ № 115 від 22.01.1996 року, працівники автостоянки зобовязані надавати послуги з дотриманням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», знати і виконувати ці Правила. Відповідно до п. 17 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою КМУ № 115 від 22.01.1996 року, транспортні засоби, що знаходяться на автостоянках, повинні бути зачинені на замки, зняті з гальм та передач і зафіксовані від довільного руху. Автостоянки мають бути забезпечені необхідними технічними пристроями для фіксації транспортних засобів. Відповідно до п. 25 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою КМУ № 115 від 22.01.1996 року, володілець транспортного засобу, який користується послугами автостоянки, зобовязаний: ознайомитися з цими Правилами, розписатися про це в журналі обліку транспортних засобів і виконувати всі вимоги Правил; оформити транспортний засіб на зберігання згідно з вимогами Правил, подати при цьому черговому приймальнику перелік предметів, які знаходяться в салоні (кабіні) транспортного засобу, але не входять до комплекту обладнання та приладів, передбачених заводом-виробником (телевізор, магнітофон, холодильник та інше майно). Перелік повинен бути внесений до журналу обліку транспортних засобів довготермінового або тимчасового зберігання і засвідчений підписами володільця та чергового приймальника; предявити транспортний засіб на огляд черговому приймальнику і після належного оформлення поставити його на місце зберігання, зафіксувавши від довільного руху; внести плату, одержати відповідну квитанцію (касовий чек) або перепустку; виконувати правила техніки безпеки, пожежної безпеки та утримувати зайняте транспортним засобом місце у чистоті; у разі термінового виїзду під час снігових заметів самостійно забезпечувати собі розчистку проїзду; у разі виявлення некомплектності транспортного засобу негайно повідомити про це чергового приймальника і подати з цього питання письмову заяву у двох примірниках, один з яких з відміткою чергового приймальника про її одержання залишити у себе; інші обовязки володільців транспортних засобів визначаються договором на зберігання транспортного засобу. Відповідно до п. 30 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою КМУ № 115 від 22.01.1996 року, на автостоянці повинні вестися: журнал обліку транспортних засобів довготермінового зберігання (додаток № 1); журнал обліку транспортних засобів тимчасового зберігання (додаток № 2); журнал обліку щоденного та одноразового заїзду і виїзду транспортних засобів (додаток № 3); журнал обліку транспортних засобів з пошкодженнями та некомплектних (додаток № 4); касова книга (додаток № 5); книга скарг та пропозицій; книжки квитанцій. У судовому засіданні з показань свідка [PERSON] встановлено, що 06.09.2014 року о 03 годині 50 хвилин, коли сталася пожежа, він намагався відкотити автомобіль [NUMBER], щоб уникнути його пошкодження вогнем, однак автомобіль знаходився з увімкненою передачею, а тому він не зміг його зрушити з місця. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON], враховуючи показання свідка, вважають, що пошкодження автомобіля [NUMBER], сталося саме через невиконання позивачем свого обовязку зняти автомобіль з гальм та передач, що унеможливило відкочування автомобіля в момент пожежі. Як зазначалося судом вище, відповідно до п. 17 Правил автостоянки мають бути забезпечені необхідними технічними пристроями для фіксації транспортних засобів, тобто для фіксації їх від довільного руху. Тільки в цьому випадку, на думку суду, поклажодавець може зняти свій автомобіль з гальм та передач і зафіксувати його від довільного руху, запобігши, таким чином, можливому пошкодженню інших автомобілів внаслідок довільного неконтрольованого руху автомобіля, який знятий з гальм та передач. У судовому засіданні з показань свідка [PERSON] встановлено, що на автостоянці ПП [PERSON] немає жодного пристрою або механізму для фіксації транспортних засобів від довільного руху. Більш того, на автостоянці ПП [PERSON] не ведеться жоден журнал або книга, передбачені п. 30 Правил, окрім журналу заїзду авто на стоянку, у звязку з чим поклажодавець [PERSON] не була ознайомлена з Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках, не розписувалася про це в журналі обліку транспортних засобів і взагалі ніколи в жодному журналі не розписувалася. Крім цього, свідок [PERSON] суду повідомив, що на автостоянці ПП [PERSON] також відсутні і будь-які засоби пожежогасіння, а тому все, що він міг зробити, щоб запобігти загорянню автомобіля позивача, це спробувати його відкотити, а пожежу мав тушити водою. З показань свідка [PERSON] також вбачається, що про Правила зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджені Постановою КМУ № 115 від 22.01.1996 року, йому нічого не відомо. З вищевикладеного суд доходить висновку, що фізичною особою-підприємцем [PERSON] не забезпечено виконання пунктів 8, 17, 25, 30 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою КМУ № 115 від 22.01.1996 року, в результаті чого працівники автостоянки не знають і не виконують ці Правила, а поклажодавець [PERSON] не була ознайомлена з цими Правилами та не розписувалася про це в журналі обліку транспортних засобів. Автостоянку не забезпечено технічними пристроями для фіксації транспортних засобів, а також елементарними засобами пожежогасіння, що є неналежним та халатним виконанням свого обовязку за договором довгострокового зберігання транспортного засобу. На думку суду, вказані обставини у своїй сукупності і стали однією з причин пошкодження автомобіля позивача, а ніяк не дії позивача, який не зняв автомобіль з гальм або з передачі. Відповідно до ч. 1 ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. З огляду на вищенаведені вимоги ст.ст. 950, 951 ЦК України, відповідальність зберігача диференціюється залежно від того, яка особа виступає зберігачем непрофесійний чи професійний зберігач, а розмір відповідальності зберігача відрізняється при оплатному і безоплатному зберіганні. Якщо зберігання здійснюється оплатно, зберігач відповідає за заподіяні збитки у повному обсязі відповідно до ст. 22 ЦК України (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.02.2011 року по аналогічній справі). Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до п. 27 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою КМУ № 115 від 22.01.1996 року автостоянки гарантують схоронність транспортних засобів, прийнятих на зберігання згідно з цими Правилами, а у разі їх зникнення, розукомплектування чи пошкодження під час зберігання несуть відповідальність у встановленому законодавством порядку. За таких обставин, враховуючи, що відповідачем [PERSON] у судовому засіданні не доведено, що пошкодження автомобіля позивача [PERSON] сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця, а навпаки судом встановлено, що пошкодження автомобіля позивача сталося внаслідок неналежного та халатного виконання відповідачем свого обовязку за оплатним договором довгострокового зберігання транспортного засобу, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди за пошкодження автомобіля, прийнятого на зберігання, у сумі 368 025 гривень 98 копійок підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать: 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; 4) витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Отже, до складу витрат, повязаних із оплатою правової допомоги, включаються витрати на оплату праці адвоката або іншого фахівця у галузі права (гонорар), а також відшкодування витрат, зумовлених наданням правової допомоги. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. В даному випадку суд вважає, що позивачем доведено факт надання йому правової допомоги, оскільки згідно зі свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1052 від 26.07.2012 року адвокат [PERSON] має право на зайняття адвокатською діяльністю, у звязку з чим і уклав з позивачем договір про надання послуг адвоката № 03/03-15 від 03.04.2015 року. Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера № 53 від 05.04.2015 року адвокат [PERSON] на підставі договору від 03.04.2015 року отримав від [PERSON] за надання правової допомоги 9 999 гривень 99 копійок. Понесення позивачем судових витрат, повязаних з оплатою правової допомоги адвоката саме у сумі 9 999, 99 грн., підтверджується розрахунком компенсації витрат на правову допомогу від 09.07.2015 року, виготовленим представником позивача [PERSON] у відповідності до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». За таких обставин суд вважає, що зазначені у позовній заяві витрати на правову допомогу підлягають частковому стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] не у сумі 10 000 грн. 00 коп., а у сумі 9 999 грн. 99 коп. Крім цього, суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на проведення експертизи у сумі 550 грн. 00 коп., оплата яких підтверджується розрахунковою квитанцією до прибуткового касового ордеру № 86 від 20.12.2014 року та договором по виконанню робіт з оцінки вартості завданої матеріальної шкоди № 66 від 20.12.2014 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується. Відповідно до п. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, тобто 368 025 грн. 98 коп. (ціна позову) х 1 % = 3 680 грн. 26 коп., але не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, тобто не більше 3 654 грн. 00 коп. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, а також те, що ухвалою суду від 22.04.2015 року позивачу відстрочено сплату судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 3 654 грн. 00 коп.

Outcome: partial