Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про припинення права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на зазначену квартиру. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 27 серпня 1994 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, про що свідчить Свідоцтво про одруження серія [NUMBER], видане Відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Приморської районної Ради народних депутатів м. Одеси. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси № 522/5772/13-ц від 26 червня 2013 року вказаний шлюб розірвано. У період шлюбу, а саме 25 квітня 2001 року, позивачем за власні кошти було придбано квартиру [ADDRESS], вартість якої становила 6798 (шість тисяч сімсот дев'яносто вісім) гривень. Після розірвання шлюбу, домовленості про поділ квартири [ADDRESS] з відповідачем досягнуто не було. Як зазначає позивач, кошти на купівлю квартир [ADDRESS] вона отримала від продажу приватизованої нею 6 липня 1994 року квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Квартиру [ADDRESS], було продано за договором купівлі-продажу від 31 січня 2001 року, за 7789 (сім тисяч сімсот вісімдесят дев'ять) гривень. Також позивач зазначила, що за час спільного проживання подружжя, відповідач не дбав про належне утримання спірної квартири [ADDRESS] , жодних ремонтів, придбань та покращень ним зроблено не було. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у відсутності відповідача до суду не надходило. Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв на час придбання квартири [ADDRESS], якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до ч. 1 ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. У судовому засіданні встановлено, що кошти на купівлю квартири [ADDRESS] позивач отримала від продажу квартири [ADDRESS] яка згідно з розпорядженням органу приватизації № 886 від 6 липня 1994 року належала їй на праві приватної власності. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного суду України в Постанові № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Отже, оскільки вкладення позивача у придбання квартири [ADDRESS] було здійснено за рахунок її власних коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS], набутої у власність до шлюбу, то спірна квартира належить до роздільного майна подружжя. Крім того, позивачем до позовної заяви було додано копію письмової заяви відповідача до Приморського районного суду м. Одеси від 1 липня 2009 року в якій останній заявляє, що майнових претензій до позивача не має, від претензій на спільно нажите майно відмовляється на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що право на квартиру [ADDRESS] має бути визнано особистою власністю [PERSON], на підставі п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved