Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом. Посилається на те, що 26.01.2007 у виконкомі Нижньоапшанської сільської ради між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, в якому в них народилися донька [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Вони домовилися, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживатимуть з відповідачем, а [PERSON] та [PERSON] проживатимуть з нею і перебувають на її повному утриманні й вихованні. За рішенням Тячівського районного суду від 6.05.2021 шлюб між ними розірвано. Найближчим часом вона хоче виїхати за кордон в Республіку Молдова до [PERSON] , з яким перебуває у фактичних шлюбних відносинах у с. Боргани район Леова для реєстрації з ним шлюбу та створення нової сім`ї. Вона має намір вивезти з собою [PERSON] та [PERSON] , у Республіку Молдова та інші країни для подальшого оздоровляння і відпочинку. Відповідач відмовляється надати їй нотаріально посвідчену заяву про надання дозволу на виїзд за кордон. Свою відмову в наданні згоди відповідач нічим не обґрунтовує та не мотивує. Позивачка та її представник позовні вимоги підтримують та просять задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що він має обґрунтовані наміри побоюватися, що позивачка вивезе дітей за кордон і не повернеться в Україну, тому він може втратити можливість спілкуватися з дітьми. На даний час він із дітьми, які проживають з позивачкою не бачився більше року, так як не має можливості до них приїхати. Забрати їх до себе він також не має можливості. Якщо [PERSON] вийде заміж у Молдавії він не буде заперечувати щоб доньку [PERSON] та сина [PERSON] передали до дитячого будинку. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , які знаходиться на утриманні позивачки. Ще троє дітей знаходяться на утриманні відповідача. Із витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Солотвинської селищної ради № 9 від 15.11.2021 вбачається, що за результатами голосування комісією було прийнято рішення рекомендувати надати дозвіл для виїзду за кордон дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в супроводі матері [PERSON] без згоди батька [PERSON] . Статтею 313 ч. 3 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно до вимог пп. 3 та 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують . Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3, пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Враховуючи права батька щодо виховання дітей та на спілкування з ними, його відношення до подібного виду цивільно-сімейних правовідносин які виникли між ним та позивачкою, а саме, вимоги законодавства в яких чітко визначено вимоги щодо часового проміжку перебування дитини за кордоном та необхідності визначення держав, в яких інший з батьків має право виїжджати, суд вважає за необхідне надати позивачці [PERSON] право для тимчасового виїзду за кордон доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , до республіки Молдова та республіки Румунія, протягом строку дії їх паспортів громадянина України для виїзду за кордон - [INFO] , без згоди батька - [PERSON] . У відповідності до ст. 141 ч. 2 п. 1 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати у сумі 908 гривень. За таких обставин,

Outcome: partial