Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до ДП «Івано-Франківський військовий лісгоспромкомбінат» про стягнення 19 289, 39 грн. грошового зобов'язання. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 17.09.2009 року у справі за позовом [PERSON] до ДП МОУ «Івано-Франківський лісопромисловий комбінат» про стягнення матеріальної шкоди позовні вимоги задоволено, стягнено з відповідача 18 298, 02 грн. На виконання даного рішення Сколівським районним судом Львівської області видано виконавчий лист, № 2/183/2009 від 17.02.2010 року, пред'явлений до виконання до органів Державної виконавчої служби. Вказане судове рішення відповідачем не виконано, у зв'язку з чим позивачем на суму невиконаного грошового зобов'язання в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано 3% річних та втрати від інфляції за період загальної позовної давності - три роки, які передували зверненню до суду, в сумі 18 298, 02 грн. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 22.05.2017 року відкрито провадження в справі. 05.07.2017 року представником відповідача подано письмові пояснення по справі, в яких зокрема, зазначено про сплив строку позовної давності за вимогами позивача про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, оскільки, на думку відповідача, сплив строку позовної давності за вказаними вимогами розпочався з 2010 року, а саме з часу спливу встановленого для добровільного виконання рішення суду строку. Крім того, зазначає, що дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на деліктні правовідносини, а застосовується виключно до грошових зобов'язань, що передбачають насамперед договірні правовідносини. На підставі наведеного просить в задоволенні позовних вимог відмовити. 13.07.2017 року представником позивача подано додаткові пояснення до позовної заяви (з урахуванням поданих письмових пояснень відповідача), в яких представник позивача з посиланням на практику Верховного суду України, зазначив про те, що прострочення виконання грошового зобов'язання внаслідок якого у кредитора виникає право на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, є триваючим правопорушенням, а відтак, право на позов про стягнення таких нарахувань виникає за коден місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення. Крім того, наголосив на тому, що оскільки зобов'язання, яке виникло з рішення Сколівського районного суду Львівської області від 17.09.2009 року, зводиться до сплати грошей, таке зобов'язання є грошовим та до нього застосовуються положення ч. 2 ст. 625 ЦК України. В судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, аналогічних викладеним в позовній заяві та додаткових поясненнях до неї. Представник відповідача в судових засіданнях проти доводів позивача заперечив з підстав, аналогічних викладеним у письмових поясненнях, просить в задоволенні позову відмовити. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 17.09.2009 року у справі за позовом [PERSON] до ДП МОУ «Івано-Франківський лісопромисловий комбінат» про стягнення матеріальної шкоди позовні вимоги задоволено, стягнено з відповідача 18 298, 02 грн. На виконання даного рішення Сколівським районним судом Львівської області видано виконавчий лист від 17.02.2010 року, пред'явлений до виконання до органів Державної виконавчої служби. Як встановлено судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів (постанова заступника начальника відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ серії ВП № 18949965 від 29.04.2011 року про передачу матеріалів виконавчого провадження, постанова старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області від 05.03.2012 року про арешт коштів боржника, лист-відповідь заступника начальника управління - начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області № 04.1-29/1735 від 31.08.2017 року), виконавчий лист № 2-183 від 17.09.2009 року Сколівського районного суду перебував на виконанні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області у зведеному виконавчому провадженні, однак, 22.01.2013 року було винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачеві в порядку ч. 1 п. 9 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно боржника, у відповідності до ст. 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» введено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків. Відповідно до статті 129-1 Конституції України, статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Зважаючи на невиконання відповідачем грошового зобов'язання, яке виникло з рішення Сколівського районного суду Львівської області від 17.09.2009 року у справі за позовом [PERSON] до ДП МОУ «Івано-Франківський лісопромисловий комбінат» про стягнення матеріальної шкоди, позивачем, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, нараховано 3% річних та інфляційні нарахування на вказану суму за три роки, які передували зверненню до суду. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналізуючи твердження відповідача у справі про те, що дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на деліктні правовідносини, а застосовується виключно до грошових зобов'язань, що передбачають насамперед договірні правовідносини, суд вважає за необхідне зазначити таке. Грошові зобов'язання охоплюють усі сфери суспільного життя і виникають насамперед у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням. Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п'ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Таким чином, на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку зі стягненням матеріальної шкоди; невиконання такого зобов'язання зумовлює застосування положень ч.2 ст. 625 ЦК України. Вказаний висновок щодо застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до всіх видів грошових зобов'язань, в тому числі і тих, що виникають із рішення суду, викладений у постанові Верховного суду України від 06.07.2016 року у справі № 6-1946цс15, та, у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляду на викладене суд зазначає, що до правовідносин між сторонами щодо невиконання рішення суду застосовуються норми ч. 2 ст. 625 ЦК України. Щодо посилань представника відповідача на те, що зобов'язання, яке виникло з рішення суду, є припиненим у зв'язку із спливом строку пред'явлення наказу до виконання, в поновленні якого позивачеві було відмовлено ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04.04.2017 року у справі № 453/938/16 (провадження № 22-ц/783/953/17), то суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов'язання, встановлені законом, регламентовані у ст.ст. 599-601, 603-609 ЦК України. Відповідачем при розгляді спору не доведено факту припинення основного зобов'язання з жодної з підстав, які містяться у наведених нормах чинного матеріального права. Слід наголосити також на такому. Підставою виникнення між сторонами грошового зобов'язання, у зв'язку з невиконанням якого позивачем нараховано 3% річних та втрати від інфляційних процесів, є рішення Сколівського районного суду Львівської області від 17.09.2009 року у справі № 2-183/2009, яке набрало законної сили та на виконання якого було видано виконавчий лист № 2-183. Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси людини. Останні ж, відповідно до ст. 3 Конституції України, визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини визначено головним обов'язком держави. Тому, реальне виконання рішення суду є завершальним етапом захисту прав, сприяє втіленню законів у життя та зміцненню авторитету держави в цілому. Статею 68 Конституції України встановлено обов'язок кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України, а рішення суду має силу закону, тому підлягає виконанню негайно і не потребує виконання в примусовому порядку. Виходячи з наведеного, суд зазначає, що виконання судового рішення є прямим обов'язком усіх суб'єктів, а невиконання судового рішення, яке внаслідок конституційно встановленої його обов'язковості, має силу закону, дискредитує порушує охоронюваний законом інтерес, є неприпустимим для будь-якого суб'єкта господарювання, а особливо для державного підприємства, оскільки таке ігнорування обов'язковості судового рішення дискредитує державне підприємство, котре займає особливе місце в механізмі держави та повинно забезпечувати реалізацію її функцій. Щодо порядку примусового виконання рішення суду, то слід звернути увагу на те, що воно є лише одним з механізмів, за допомогою яких держава забезпечує виконання судового, водночас, існування такого механізму жодним чином не спростовує наявності у всіх суб'єктів прямого обов'язку добровільного виконання судового рішення. Більше того, сплив строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання в порядку примусового виконання рішення, жодним чином не припиняє такої ознаки судового рішення як його обов'язковість до виконання, а також не звільняє відповідного суб'єкта від обов'язку виконання такого, невиконаного в примусовому порядку, рішення суду. Аналізуючи твердження відповідача про сплив строку позовної давності за вимогами позивача про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, оскільки, на думку відповідача, сплив строку позовної давності за вказаними вимогами розпочався з 2010 року, а саме з часу спливу встановленого для добровільного виконання рішення суду строку, то суд вважає за необхідне зазначити таке. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦКУкраїни). Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов'язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. До правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення. Висновок суду щодо застосування наведених норм права викладений у постанові Верховного суду України від 06.07.2016 року у справі № 6-1946цс15, та, у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що зважаючи на те, що позовні вимоги пред'явлено позивачем в межах встановленого трирічного строку позовної давності, а саме за три роки, які передували зверненню до суду з вказаним позовом, такі позовні вимоги підлягають задоволенню як підставні та такі, що ґрунтуються на нормах чинного матеріального права. Крім того, на підставі положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, а саме сплачений судовий збір.

Outcome: approved