Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] , треті особи [PERSON] , Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що вона є співвласником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . У вищезазначеній квартирі разом з нею зареєстровані відповідачі, які в зазначеній квартирі не проживають понад один рік без поважних причин. Наявність реєстрації відповідачів у квартирі порушує права та інтереси позивача, як співвласника квартири, оскільки створює перешкоди у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Позивач звернулась з цим позовом до суду і просить визнати відповідачів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, просила розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] в судове засідання не з`явилась, просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не з`явилась, просила розглянути справу без її участі, надала заяву в якій заперечувала проти задоволення позовних вимог, згідно висновку органу опіки та піклування №4524 від 13.08.2019 року. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. В судовому засіданні встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 13.03.1997 року, виданого Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд» згідно з розпорядженням (наказом) від 13.03.1997 року №214. Право власності в Сєвєродонецькому бюро технічної інвентаризації Луганської області зареєстроване від 10.01.2001 року за №867. З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 12944 від 24.06.2019 року, виданої відділом адміністративних послуг ЦНАП у м. Сєвєродонецьку вбачається, що до складу сім`ї/зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 30.11.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №397. Батьком записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з правовою позицією Постанови Верховного суду України від 16.01.2012 року по справі за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що відповідачі по справі - це дочка та онук позивача, які зареєстровані разом з позивачем в спірній квартирі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачі не мешкають в спірній квартирі понад один рік. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є громадянами Російської Федерації з 2016 року, а з 07.10.2016 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями паспортів громадянин Російської Федерації № [NUMBER] від 29.09.2016 року та №[NUMBER] від 29.09.2016 року. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачі з вересня 2016 року не мешкають разом з позивачем в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Також суд враховує роз`яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року, зокрема, в тій частині, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] обрали собі інше постійне місце проживання в м. Москва Російської Федерації, а тому за місцем реєстрації не проживають без поважних причин більше одного року. Щодо висновку Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області про те, що Орган заперечує проти позбавлення неповнолітньої дитини права користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне. Згідно із ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. По-перше, суд зазначає, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області взагалі жодним чином необґрунтований. З наданого висновку неможливо встановити, які фактичні обставини були встановлені уповноваженими особами під час складання висновку, які дали підстави визнати позбавлення неповнолітньої особи права користування житловим приміщенням недоцільним. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не є належним обґрунтуванням висновку. По-друге, суд зазначає, що ані Конституція України, ані Конвенція про права дитини, ані Цивільний кодекс України (зокрема, статті 405, 406 вказаного Кодексу), ані Сімейний кодекс України, ані Житловий кодекс України, ані Закон України «Про охорону дитинства» не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, яке вона набула як член сім`ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном (сервітутом) і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 405, 406 ЦК України незалежно від віку особи. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Outcome: approved