Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 11 травня 2017 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1574. та скасувати реєстрацію права власності на квартиру, яка проведена на підставі вказаного договору дарування. [PERSON] мотивовано тим, що фактично позивач помилялася щодо природи правочину, оскільки вважала, що підписує заповіт на квартиру, а не договір дарування. На даний час в неї постійно виникають конфлікти з внучкою, яка ставши власником постійно з нею свариться. Під час одного з таких конфліктів [PERSON] сказала, що квартира її, та вона може робити з нею що хоче, в тому числі і вигнати її з квартири. Третя особа на стороні відповідача приватний нотаріус [PERSON], відповідно до заперечення, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначила, що [PERSON] зявилася до нотаріуса для консультації щодо дарування квартири своїй внучці та для цього їй був наданий перелік документів, необхідний для посвідчення договору. 11 травня 2017 року до нотаріуса зявилися [PERSON] та [PERSON], між ними були хороші стосунки, Дарувальник надав нотаріусу всі необхідні документи. Сторони причитали договір та особисто його підписали. Звертає увагу суду, що позивач сама надала нотаріусу документи, необхідні для посвідчення договору, які були виготовлені на її замовлення. Позивач раніше посвідчувала в нотаріуса заповіти, а тому обізнана з їх відмінностями з договором дарування. Ухвалою судді Сташків Н.М. відкрито провадження по справі, а ухвалою судді Позняка В.М. від 31 травня 2018 року справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 10 липня 2018 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] Ухвалою суду від 31 липня 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач, допитана в якості свідка, показала суду, що наміру дарувати квартиру в неї не було, а було бажання посвідчити заповіт на внучку [PERSON], яка мала переселитися до неї та доглядати. Раніше вона посвідчувала заповіти та вважала, що цього разу також буде посвідчений заповіт. Договору дарування вона не хотіла оформляти, оскільки внучка [PERSON] раніше вже з нею жила, і тоді виникали конфлікти через її запальний характер. Договору не читала, так як через вік має поганий зір, не розуміє значення написаного. Відповідач проти задоволення позову заперечила. Пояснила, що [PERSON] сама подзвонила до неї та запропонувала подарувати квартиру, щоби вона за нею доглядала. Зазначила, що на той час відповідач проживала в Чемировецькому районі Хмельницької області, працювала завідуючою амбулаторії. У звязку із переїздом до бабусі звільнилася з роботи. Позивач сама завела її до нотаріуса, перший раз, оскільки вона не місцева. Після того, як зібрали документи, пішли до нотаріуса вдруге щоб посвідчувати договір дарування. Позивач сама наполягала укласти договір дарування, посилаючись на те, що якщо не подарує квартири, то її в неї забере син [PERSON]. Зараз стосунки погіршилися, у звязку із тим, що бабуся звинувачує її в різних діях. Вважає, що конфлікти виникли через сина позивача. Зазначає, що після оформлення договору дарування, вона переїхала в місто Тернопіль, влаштувалася на роботу та влаштувала малолітню дитину в садочок. З того часу доглядала за бабусею та платила комунальні послуги. Дослідивши докази, судом встановлено такі обставини. [PERSON] [INFO], на момент звернення до суду їй виповнилося 84 роки, зареєстрована [INFO] з 1981 року по цей час, де фактично і проживає. Як видно з виписок з картки хворого [PERSON], вона перебувала на стаціонарному лікуванні в Тернопільській комунальній міській лікарні №2 з 25.10.2016 року по 03.11.2016 року з діагнозом Дифузний кардіосклероз з тохістонією шлуночків, та з 23.06.2018 року по 11.07.2018 року з хворобами серцево-судинної системи. Відповідно до договору від 11 травня 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №15745, [PERSON] (Дарувальник) передала [PERSON] (Обдаровувана) належну їй квартиру [ADDRESS] загальною площею 50 кв.м., житлова площа 28 кв.м. безоплатно, вартість якої сторони оцінили 198600 грн. Згідно договору, вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається, та наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону, нотаріусом розяснено. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального (п.3.1). Сторони стверджують, що у тексті договору зафіксовані всі істотні умови договору, договір не носить характер фіктивного та удаваного, сторони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення сторін є вільним і відповідає їх внутрішній волі (п.3.2). Договір прочитано сторонами в присутності нотаріуса. Сторони стверджують, що ними повністю договір прочитано та схвалено, зміст договору зрозумілий і відповідає дійсним намірам сторін (п.3.8). Відповідно до довідки приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] для посвідчення договору дарування [PERSON] надала оригінали документів свідоцтво про право власності на житло, видане та зареєстроване Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 11 січня 1993 року, реєстрований номер 398, довідку №1033 від 05 травня 2017 року, видану ТзОВ «Тернопільське бюро технічної інвентаризації» про належність права власності. Відповідно до інформації Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області від 23.10.2017 року, 23.05.2018 року, 31.05.2018 року [PERSON] зверталася до органів поліції з приводу конфліктів, які виникали з [PERSON] Представником позивача суду надано квитанції про оплату житлово-комунальних послуг в квартирі по вул. Лепкого, 14/14 в місті Тернополі, з яких видно, що комунальні послуги оплачуються в повному обсязі, до жовтня 2017 року платником значилася [PERSON], з жовтня 2017 року [PERSON] [PERSON] в 1998 році та 2004 році посвідчувалися заповіти в приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] Свідок [PERSON] суду показав, що він працює в ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації». Його підприємством виготовлялася оцінка квартири. Для виготовлення оцінки повинна була приїжджати власниця, її особа вставнолюється при написанні заяви. Свідок памятає позивача. Свідок [PERSON] суду показав, що він є сином позивача. Йому відомо, що мама не хотіла оформляти договір дарування, так як вона йому повідомляла, що оформила заповіт на [PERSON]. Вважає, що те, що зараз відбувається з нею є загрозою її життю. Свідок [PERSON] показала, що вона є невісткою позивача. Знає, що [PERSON] не планувала оформляти договір дарування, а заповіт на їх племінницю [PERSON]. Зараз виникають конфлікти, сварки, викликається поліція. Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона є сестрою відповідача. Повідомила, що бабуся [PERSON] проживала в неї в селі в літній кухні в 2016 році, так як хотіла жити окремо від молодих, та потребувала догляду за нею. В цей час, коли жила в неї, дзвонила до сестри [PERSON], що вона їй перепише квартиру, щоби їхати жити до неї в місто Тернопіль. Сестра залишила роботу, чоловіка, та переїхала жити до бабусі в її квартиру. Зимою почалися конфлікти через те, що бабуся хотіла, щоби сестра давала їй гроші, але сестра, яка утримує неповнолітню дитину, не мала можливості давати багато грошей, бабусі, так як заробляла небагато. Свідок [PERSON] повідомив суду, що він є чоловіком сестри відповідача. Знає, що бабуся хотіла дарувати будинок [PERSON], про це чув особисто від неї. [PERSON] цікавилася, скільки буде вартувати оформлення договору дарування. До того, як бабуся подарувала свій будинок [PERSON], вона жила в них в селі Юрківці Хмельницької області. Дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити, виходячи із такого. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість заповіту, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими\~ обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня\~2016 року № 6-93цс16 та Верховного Суду від 20\~вересня 2018 року, справа № 369/11060/16-ц та 03 травня 2018 року справа № 334/7904/15-ц. Наявні докази підтверджують наявність помилки позивача щодо обставин, які мають істотне значення під час укладення договору дарування. Так, як видно із її пояснень [PERSON], які вона надала під присягою, будучи повідомленою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, вона вважала, що посвідчує заповіт, оскільки раніше посвідчувала заповіти, дарувати квартиру своїй внучці наміру не мала, так як раніш з нею також виникали конфлікти, а тому не була впевнена в майбутньому. Інше житло в неї відсутнє. Фактична передача у власність відповідача квартири не відбулася, однак внучка переїхала проживати до неї в квартиру для того, щоби доглядати її. Такі покази, підтверджуються іншими матеріалами справи та частково визнаються відповідачем. Так, на момент укладення договору дарування позивачу виповнилося 83 роки. Та обставина, що позивач потребувала догляду, підтверджується також тим, що вона хворіє хворобами серцево-судинної системи, є особою похилого віку та потребує стороннього догляду. Також, сторонами визнається, що після укладення договору дарування квартири, [PERSON] продовжувала в ній проживати та оплачувати житлово-комунальні послуги, тобто фактична передача квартири у власність не відбулася. Інше житло в позивача відсутнє. Тому, оцінивши в сукупності пояснення сторін та надані докази, суд вважає що укладаючи договір дарування квартири [ADDRESS], позивач помилялася щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення особи, а саме, позивач укладала договір дарування замість заповіту, та не усвідомлювала, що позбулася права власності на квартиру на підставі вказаного договору. При цьому, сам факт зазначення в підписаному сторонами договорі того, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається, та наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону, нотаріусом розяснено, що Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, сторони стверджують, що у тексті договору зафіксовані всі істотні умови договору, договір не носить характер фіктивного та удаваного, сторони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення сторін є вільним і відповідає їх внутрішній волі, не спростовує доводів позивача про наявність помилки щодо розуміння суті вчиненого нею правочину. Оцінивши договір в сукупності з іншими встановленими судом обставинами віком позивача, потреби її в сторонньому догляді, станом здоровя, наявності домовленості щодо такого догляду, те, що квартира є єдиним житлом [PERSON], відсутність фактичної передачі квартири, продовження позивача проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, суд прийшов до переконання, що позов слід задовольнити, визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 11 травня 2017 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1574 та скасувати реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], яка проведена на підставі договору дарування від 11 травня 2017 року посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1574. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд враховує те, що позивач на час звернення до суду не сплачувала судового збору, а відтак відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~його слід стягнути з відповідача в дохід держави за дві позовні вимога немайнового характеру по 704,80 грн. разом - 1409,60 гривень. Відповідно до ст.ст. 203, \~215, \~230, \~231, 570 ЦК України,

Outcome: approved