Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування заявлених вимог вказала, що на початку грудня 2015 року відповідачем було отримано від позивача в борг грошові кошти у розмірі 8000, 00 гривень під 10 % з обов`язковою виплатою процентів щомісячно, про що ним власноруч було написано розписку, в якій він зобов`язався повернути борг до 01 березня 2017 року. Однак, відповідач на момент звернення до суду із даним позовом грошові кошти не повернув, на неодноразові звернення не реагує, чим змусив звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. На підставі викладеного позивач звернулася до суду та просила стягнути з відповідача на її користь суму основного боргу у розмірі 8000, 00 гривень, суму зобов`язань з розрахунку 10 % щомісячно у розмірі 2400,00 гривень, 3 % річних у розмірі 8640, 00 гривень, суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 4 656, 00 гривень, а всього стягнути 23 696, 00 гривень. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02.04.2020 року по справі було відкрито провадження та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримувала та просила про їх задоволення із викладених у позові підстав. Відповідач у судовому засіданні щодо отримання від позивача коштів в борг не заперечував, проте заперечував щодо отримання коштів під 10 % з обов`язковою виплатою їх щомісячно, а не під 10 % річних. Суд, дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що згідно розписки від 09.12.2016 року, наданої до суду, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований [ADDRESS] отримав в борг грошові кошти у [PERSON] в сумі 8000, 00 гривень під 10% з обов`язковою виплатою відсотків щомісячно. Основну суму боргу зобов`язується виплатити до 01.03.2017 року в чому і розписується (а.с. 6). Позивач у судовому засіданні зазначила, що неодноразово зверталася до відповідача із проханням повернути отримані в борг кошти, однак, як стверджує позивач вимога залишилась без виконання та будь-якого реагування на неї. Відтак грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається з розписки, яка підписана відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Відповідач взяті на себе зобов`язання по поверненню коштів у визначені строки не виконав, термін повернення позики порушено. При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого саме роду та такої самої якості) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлено строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. При цьому згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Виключно наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого зобов`язання. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідач у судовому засіданні заперечував щодо отримання коштів в борг під 10% з обов`язковою виплатою їх щомісячно, а не під 10 % річних. Згідно розписки від 09.12.2016 року, наданої до суду, [PERSON] , отримав в борг грошові кошти у [PERSON] в сумі 8000, 00 гривень під 10% з обов`язковою виплатою відсотків щомісячно. Відтак, з викладеного, можна дійти висновку, що сторонами були погоджені всі умови договору про що, відповідачем складено власноруч розписку. На підтвердження своїх доводів відповідачем суду не надано будь-яких належних та допустимих доказів, у тому числі і відзив на позовну заяву і викладенням у ньому своїх заперечень з посиланням на відповідні норми закону, а тому суд відхиляє доводи відповідача, як такі, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи у суді. Як встановлено при розгляді справи, на даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договорами позики не погашає. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Заявлені до стягнення позивачем 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України не суперечить вимогам закону (висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №464/3790/16-ц, викладені в постанові від 16 січня 2019 року). Передбачене частиною 2 ст.625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Судом встановлено, що ані у термін, передбачений договором, ані в подальшому відповідач отримані у позику грошові кошти позивачу не повернув. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідач не скористався своїми правами та не надав письмовий відзив проти позову, не долучив жодних доказів у вказаній справі на спростування тверджень позивача. Оскільки, відповідач належним чином добровільно не виконав умови договору позики та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг за вказаною розпискою суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 8000, 00 гривень, суму зобов`язань з розрахунку 10 % щомісячно у розмірі 2400,00 гривень, 3 % річних у розмірі 8640, 00 гривень, суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 4 656, 00 гривень, а всього стягнути 23 696 гривень 00 копійок. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 840 гривень 80 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved