Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Лохвицького районного суду Полтавської області з даною позовною заявою, в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона з відповідачем 28.07.2002 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. 07.02.2006 року сторони придбали будинок, який розташований в [ADDRESS]. 07.09.2017 року шлюб було розірвано рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області. У лютому 2017 року відповідач вигнав позивачку з будинку, забравши всі документи на будинок. Просила суд усунути перешкоди в користуванні їй будинком, розташованого в [ADDRESS]. Витребувати від відповідача оригінали правовстановлюючих документів на спірний будинок та стягнути з відповідача понесені нею витрати по сплаті судового збору та надання юридичної допомоги. В судове засідання позивачка не з'явилася, але надіслала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач та представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явилися по невідомим суду причинам, хоча належним чином були повідомлені. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (стаття 55) та ст. 15 ЦК України. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені, а в разі відсутності порушення або невизнання права, відсутня і необхідність його захисту в судовому порядку. Тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Завдяки такому підходу реалізується принцип диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого кожна особа самостійно вирішує: звертатися їй до суду чи ні. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.10), який розірвано згідно з рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 07 вересня 2017 року (а.с.11). З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 07.02.2006 року державним нотаріусом Другої Лохвицької державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] прийняв у власність будинок, який знаходиться в [ADDRESS] (а.с.50). Даний договір зареєстровано в реєстрі за № 13626890. Також, даний факт підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.52-53). Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається із матеріалів справи з 2017 року між сторонами існують суперечки щодо користування спірною квартирою. Відповідно до акту про наявність перешкод в користуванні будинком від 20.11.2017 року, затвердженого міським головою [PERSON], зі слів [PERSON] в лютому 2017 року її колишній чоловік [PERSON] вигнав її з будинку, що знаходиться в [ADDRESS] відібрав ключі, забрав з нього все майно, яким користується на свій розсуд і яке є спільним сумісним майном. Сам відповідач [PERSON] в будинку не проживає, не несе по ньому жодних зобов'язань (а.с. 17). Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, позивачка у силу ст. 12 ЦПК України зобов'язана довести, що відповідач дійсно чинить перешкоди у користуванні будинком, яка є частковою власністю позивачки. Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Втім, позивачка не надала жодних доказів на підтвердження, чинення перешкод з боку відповідача у проживанні в [ADDRESS] та необхідності її вселення у спірний будинок на підставі рішення суду. Крім того, згідно розписки від 30.01.2018 року, позивачка отримала від представника відповідача [PERSON] ключі у кількості чотири штуки (а.с.66). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачкою в судовому засіданні не доведено, що відповідач чинять перешкоди у здійсненні нею права користування її власністю, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed