Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] шляхом виселення. У позовній заяві зазначено, що позивач є співвласником квартири згідно Свідоцтва про право власності, з відповідачем шлюб розірвано та знято з місця реєстрації в травні 2014 року. Однак, не зважаючи на те, що [PERSON] ніколи не був власником квартири, та вже знятий з місця реєстрації як колишній член сім'ї, він зловживаючи алкоголем, наносячи постійно тілесні ушкодження позивачу, поводячись аморально, своєю поведінкою змусив позивача як власника квартири перебувати з дитиною в Івано-Франківському обласному центрі соціально-психологічної допомоги. Просить виселити відповідача за ст..116, 157 ЖК з врахуванням норм 386, 391 ЦК України. Позивач в судових засіданнях просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув і про причину своєї неявки суд не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд заслухавши пояснення позивача, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири спільно з дочками в рівних долях, згідно Свідоцтва про право власності, виданого 25.06.1998 року (а.с.6). 27.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвано згідно рішення Івано-Франківського міського суду (а.с.7) та 30.05.2014р. відповідача знято з місця реєстрації - квартири [ADDRESS] (а.с.10, 15-16). Однак, не зважаючи на те, що [PERSON] знятий з місця реєстрації як колишній член сімї, він продовжує проживати в даній квартирі, зловживає алкоголем, наносячи тілесні ушкодження позивачу в присутності малолітнього сина, що підтверджується матеріалами перевірки органів МВ УМВС в області та підтвердженнями лікування в Івано-Франківському обласному наркологічному диспансері (а.с.8,9,12-14). Такою поведінкою [PERSON] змусив позивача, незважаючи на те, що вона є власника квартири, перебувати з дитиною [PERSON], [INFO] (а.с.17) з квітня 2014 року в Івано-Франківському обласному центрі соціально-психологічної допомоги (а.с.11). Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Оскільки економічною основою кожного суспільства є власність у різних її формах, то одним із найголовніших об'єктів державного захисту виступає саме право власності. При цьому законодавство, зокрема Конституція, Цивільний кодекс надають усім власникам рівні умови для захисту права власності. У ст. 386 ЦК закріплено основні правові засади захисту права власності в Україні, які базуються на принципі рівності захисту права власності всіх його суб'єктів (фізичних і юридичних осіб, держави, територіальних громад). До основних речово-правових засобів захисту належать в т.ч. негаторний позов - усунення перешкод у здійсненні власником права власності. Стаття 383 ЦК визначає основні права власників житлового будинку або квартири. Одним з найважливіших їхніх прав є можливість власника використовувати квартиру або будинок для власного проживання або проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Даному праву кореспондує обов'язок власника використовувати житло лише за цільовим призначенням, тобто неможливість використання житла для промислового виробництва та інших цілей, не пов'язаних із проживанням у ньому. За вимогами ст..391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Суд приходить до висновку, що власник житла позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, шляхом виселення. Виселення є наслідком при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та втрату права на житло. Виселення є категорією житлового законодавства, а тому предметом доказування в даному спорі є втрата права користування житлом. Відповідач втратив право користування житлом, оскільки шлюб розірвано. Так, за ст.. 116 ЖК якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 15, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved