Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини закордон та стягнення аліментів. В подальшому позивач уточнила позовні вимоги, відповідно до яких просить надати дозвіл на виїзд за кордон України до Польщі, Угорщини, Словенії, Австрії, Німеччини та Італії малолітньої дитини, [PERSON], [INFO] з матір'ю, [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER], без згоди та супроводу батька - [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER], строком на 3 (три) роки, починаючи з дня набрання рішенням законної сили Позивач позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] та [PERSON] 21 листопада 2015 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції у Львівській області, актовий запис за № 260, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 21.11.2015 року. [INFO] року у подружжя народився син, [PERSON]. З 29 липня 2016 року Позивач та Відповідач перестали проживати разом, вести спільне господарство, внаслідок чого фактично припинили шлюбні відносини. Більш того, стосунки між ними є напруженими, вони не спілкуються з часу припинення спільного проживання разом - з липня 2016 року. Відсутність матеріальної підтримки Відповідача змусила також звернутися із позовом про стягнення з останнього аліментів на неповнолітню дитину та на утримання дружини. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22.11.2016р. у справі №452/2101/16 (копія долучена до позовної заяви) встановлено, зокрема, що [PERSON] самоусунувся не тільки від виховання дитини, але й від матеріального утримання. Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 23.06.2017р. у справі №457/616/17 шлюб між сторонами розірвано. Зазначене рішення набрало законної сили 04.07.2017р. З метою оздоровлення дитини та враховуючи наявність такої можливості, вона зверталася до Відповідача листами щодо надання ним дозволу на вивезення сина за кордон - до країни Італії. Однак останнім дані листи проігноровані. Позивач вважає, що є наявним те, що Відповідач як батько малолітньої дитини - [PERSON] уникає участі у його вихованні, а також спілкування з Позивачем як матір'ю сина, що унеможливлює отримання від [PERSON] дозволу на виїзд за кордон дитини. Також позивач звертає увагу, що у держави України відсутні безпосередні кордонні сполучення із державними кордонами Італійської Республіки. Задля проїзду до вказаної країни наземним та авіатранспортом є необхідним здійснення перетин кордонів наступних країн: Польща, Угорщина, Словенія, Австрія та Німеччина. Разом з тим, Відповідач як батько дитини, з матір'ю не спілкується, ігнорує її звернення, в тому числі щодо надання дозволу на виїзд за кордон [PERSON] без супроводу [PERSON] Мета виїзду за межі України неповнолітнього [PERSON] є його відпочинок та оздоровлення, з метою додержання інтересів дитини та для забезпечення її гармонійного, духовного, морального розвитку та оздоровлення дитини. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, відповідач не наводить. Позивач вважає, що така позиція її колишнього чоловіка і батька їх неповнолітнього сина шкодить його інтересам, не сприяє його всебічному і гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток його особистості і вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами, а тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Відповідач подав заперечення на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Шлюб між сторонами розірвано, підтвердженням чого є Рішення Трускавецького міського суду від 23.06.2017 року по справі №457/616/17. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], підтвердженням чого свідоцтво про народження серії [NUMBER], копія якого знаходиться в матеріалах справи. Дитина [PERSON] проживає разом з позивачем, підтвердженням чого є довідка про склад сім'ї №14. Як вбачається з матеріалів справи, з 29 липня 2016 року Позивач та Відповідач перестали проживати разом, вести спільне господарство, внаслідок чого фактично припинили шлюбні відносини. Більш того, стосунки між ними є напруженими, вони не спілкуються з часу припинення спільного проживання разом - з липня 2016 року. Відсутність матеріальної підтримки Відповідача змусила також звернутися із позовом про стягнення з останнього аліментів на неповнолітню дитину та на утримання дружини. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22.11.2016р. у справі №452/2101/16 (копія долучена до позовної заяви) встановлено, зокрема, що [PERSON] самоусунувся не тільки від виховання дитини, але й від матеріального утримання. Позивач зазначає, що має дозвіл на проживання за кордоном і має можливість періодично, виїжджати разом з сином за межі України для його оздоровлення, відпочинку та екскурсій. Однак відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Він заперечує проти тимчасового виїзду сина за межі України, а тому відмовляється надати відповідну згоду. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, відповідач не наводить Згідно дозволу на перебування для іноземців, виданого відділом поліції Неаполя, [PERSON] з 07.07.2006 року має дозвіл на перебування на невизначений термін - постійний. Крім цього, такий дозвіл має її мати. Згідно, наданих письмових пояснень [PERSON], які нотаріально засвідчені, вбачається, що остання являється мамою позивача. Разом з тим, вона перебуває у шлюбі з громадянином Італійської Республіки, [PERSON]. На території даної країни вона та її чоловік володіють нерухомим житловим майном, де є добрі умови для проживання та відпочинку, в тому числі дитини. Вона часто запрошує свою дочку приїхати до Італії разом з онуком, враховуючи наявність можливості з її боку оплатити їм проїзд в обидві сторони, забезпечити житлом, харчуванням та всім іншим необхідним на час перебування в Італії. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] 16.02.2017 року, 08.04.2017 року, 14.07.2017 року зверталась до відповідача [PERSON] з заявами про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до Італії. Згідно повідомлення про вручення, та роздруківки УДППЗ «Укрпошта», відповідач лист від 16.02.2017 року отримав. Листи від 08.04.2017 року, 14.07.2017 року повернулись по закінченню терміну зберігання. Отже, заперечення відповідача, що позивач не зверталась до нього з проханням про надання дозволу на виїзд закордон, спростовуються вищезазначеним. Згідно ст. 9 Сімейного Кодексу України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Питання надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітнього сина сторонами не врегульовано. Частиною 1 ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Так, відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст.10 «Конвенції про права дитини», прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної асамблеї від 20 листопада 1989 року, держави-сторони поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Згідно норм ст. 13 «Загальної декларації прав людини», прийнятої і проголошеної резолюцією 217А (ІІІ) Генеральної асамблеї від 10 грудня 1948 року кожна людина має право свободи пересування і обрання собі місця проживання в межах кордонів кожної держави; кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи також і власну, і повертатися до своєї країни. Відповідно до ст. 313 ЦК України, п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянам України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995р. №57, із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється, зокрема: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до Конвенції про права дитини, яка ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Пунктами 1,3 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152 визначено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім'я якої він оформлений, за кордоном і дає такій особі право на виїзд з України і в'їзд в Україну. Паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного із батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Підстави, які б перешкоджали виїзду дитини за межі України, відповідно до статті 6 цього Закону, відсутні. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Беручи до уваги, вищенаведене, а також з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, суд вважає, що в інтересах дитини позов слід задовольнити.

Outcome: approved