Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Радивилівського районного суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів. В обґрунтовання позовних вимог, позивач вказує, що рішенням Радивилівського районного суду від 04.08.2014 року з [PERSON] на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень на кожну дитину щомісячно. На даний час розмір аліментів, що стягуються на утримання дітей, значно менший за прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Діти потребують значно більших витрат, що пов`язані з побутом - одяг, харчування, ручі повсякденного вжитку. В зв`язку з цим просить збільшити розмір аліментів до 1500 гривень на кожну дитину щомісячно. Ухвалою від 11 січня 2020 справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання. В судове засідання позивач не з`явився, подавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Одночасно уточнивши позовні вимоги, згідно яких просить стягнути аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв про відкладення судового засідання або про проведення судового розгляду за його відсутності не подавав. Суд у зв`язку з його неявкою та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, який не з`явився, у порядку заочного розгляду справи. На підставі ст.247 ч.2 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 04 серпня 2015 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 500 гривень щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. (а.с.4-5) Спір у справі виник із сімейних правовідносин та його вирішення регулюється нормами сімейного законодавства. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 27 Конвенції ООН «Про права дітей» від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХII) передбачено, що держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 150 СК України обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. У відповідності з положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з приписами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Поряд з цим, частиною першою ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3 розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Суд не визначає мінімального розміру аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів суд ураховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема частиною другою ст.182 СК України. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.17 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 за №3 зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. У частині першій ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Разом з тим збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.09.2018 по справі №459/2181/17. Звертаючись до суду з позовом, позивач просила збільшити розмір аліментів, стягнутих за рішенням суду з 500 гривень до 1500 гривень на кожну дитину щомісячно, посилаючись на погіршення її матеріального стану, зміну законодавства щодо мінімального розміру аліментів на одну дитину, більшими потребами дітей. Тобто позивач визначила способом стягнення аліментів - їх присудження у твердій грошовій сумі. Отже, у спірній по справі ситуації суд має надати відповідну правову оцінку таким доводам одержувача аліментних платежів. Як було наведено перед цим, підставою для збільшення розміру аліментів є зміна матеріального або сімейного стану сторін, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та інші випадки, передбачені Сімейним кодексом України. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Приймаючи до уваги вищевказані доводи позивача слід констатувати, що нею не подано жодних належних та достатніх доказів, які б свідчили про значне покращення матеріального стану та платіжної спроможності платника аліментів, погіршення її матеріального становища, а також фактичну наявність інших обставин для збільшення розміру аліментів. В свою чергу доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Частиною другою ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Таким чином, визначений рішенням суду від 04 серпня 2015 року розмір аліментів є меншим, ніж гарантований законодавством мінімальний розмір аліментів. За таких обставин, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, що стягуються з відповідача на користь позивача на утримання дітей слід змінити та визначити в мінімальному гарантованому розмірі аліментів на одну дитину, а саме в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у випадку зміни розміру аліментів, аліменти у новому розмірі стягуються від дня набрання чинності рішенням суду. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про збільшення розміру аліментів. Згідно з ч. 6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на те, що позов підлягає частковому задоволенню, позивачку звільнено від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40 грн, підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 180, 181, 182, 183, 192 СК України,

Outcome: partial