Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просить визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку № 4 (загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 22,44 кв.м.) з надвірними побудовами, розташованого по вул. Вокзальна в с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області. Також, просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 243,60 грн. та витрат повязаних з наданням юридичної допомоги у розмірі 800,00 грн. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначила, що 13.02.1999 року, вона уклала з відповідачем шлюб, під час якого вони придбали житловий будинок № 4 (загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 22,44 кв.м.) з надвірними побудовами, розташований по вул. Вокзальна в с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області. Під час оформлення договору купівлі-продажу вказаного вище будинку, його було зареєстровано на [PERSON] В подальшому, шлюб між сторонами було розірвано. Таким чином, на думку позивача, їй належить на праві спільної сумісної власності ? частина даного домоволодіння. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, мотивуючи обставинами, викладеними в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, зазначивши, що факт того, що домоволодіння було придбано в період шлюбу він не заперечує. Однак заперечує проти сплати судових витрат. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що з 13.02.1999 року по 15.07.2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.6). Суду надано копію договору купівлі-продажу будинку, укладеного 09.10.2000 року між [PERSON] та [PERSON], згідно якого останній придав у власність житловий будинок № 4 з надвірними побудовами, розташований по вул. Вокзальна в с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с.9). Даний договір купівлі-продажу будинку був зареєстрований в БТІ 23.10.2000 року за №1169 на імя [PERSON] (а.с.9 на обороті). Суду надано також копію технічного паспорту на житловий будинок № 4 з надвірними побудовами, розташований по вул. Вокзальна в с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області, складеного на імя [PERSON] (а.с.10-15). У відповідності до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. У зв'язку з цим, незалежно від того, чий дохід був основним в сім'ї, майно, придбане [PERSON] та [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і вони обидва мають рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно із ст.ст. 69, 79 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 25 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення законодавства щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпорядження майном. Судом встановлено, що житловий будинок № 4 з надвірними побудовами, розташований по вул. Вокзальна в с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області було придбано [PERSON] та [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу. Зазначена обставина підтверджується наявними в матеріалах справи договором купівлі-продажу зазначеного будинку, укладеного 09.10.2000 року (а.с.9). Наявність будь-якої домовленості або шлюбного договору між сторонами судом не встановлено. Тому суд вважає, що дане домоволодіння є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], а їх частки в ньому слід визнати рівними, і за кожним з них слід визнати право власності на ? частину зазначеного нерухомого майна. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині поділу майна подружжя обґрунтований та підлягає задоволенню, і за сторонами слід визнати право власності по ? частині житлового будинку № 4 з надвірними побудовами, розташованого по вул. Вокзальна в с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області. При цьому, суд вважає за необхідне розяснити сторонам, що в разі неможливості поділу домоволодіння в натурі на ідеально рівні частини, або у разі неможливості спільного володіння і користування майном, кожен з них не позбавлений права звернутися до суду з позовом про припинення права особи на частку у спільному майні. Крім того, у відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України відповідач повинен відшкодувати на користь позивача понесені ним судові витрати, пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме сплачений судовий збір у розмірі 243,60 грн. Однак, що стосується стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 800,00 грн., то суд вважає за необхідне відмовити в цій частині вимог, оскільки в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України позивачем не надано суду жодного доказу, який би свідчив про надання їй будь-якої правової допомоги. На підставі викладеного,

Outcome: partial