Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до [PERSON] про встановлення права власності на 1/2 частину будинку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що перебуваючи з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в 1988 році вони розпочали будівництво житлового будинку в [ADDRESS] за спільні кошти. В 1990 році будинок був збудований. На підставі рішення виконавчого комітету Пийтерфолвівської сільської ради №37 від 11.03.204 року [PERSON] було видане Свідоцтво про право власності на вищевказаний будинок від 17.03.2004 року. Рішенням Виноградівського районного суду від 27.08.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Позивачка виїхала з будинку та проживає у найманій квартирі. Вказує, що відповідач в добровільному порядку поділити будинок не бажає, у зв'язку з чим вона змушена звернутися в суд. Сторони в судове засідання не з'явилися. Позивачка подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі. Підтримує позовні вимоги та просить суд такі задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином своєчасно через ЗМІ, причин неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у відсутності відповідача не надходило. Відтак, у відповідності до порядку, встановленого ст.ст. 169, 224, 225 ЦПК України суд, приймаючи до уваги, що позивач не заперечує щодо такого вирішення справи, вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною та вимоги позову підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини, на які посилається позивач в своїй заяві. В судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено наступне. Між сторонами 23.10.1982 року в с.Петрово Виноградівського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб. Рішенням Виноградівського районного суду від 27.08.2013 року у справі №299/2604/13-ц шлюб між сторонами було розірвано. Позивачкою, після розірвання шлюбу, заявлено вимоги про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], як майна чоловіка і жінки, які проживали однією сім'єю у зареєстрованому шлюбі. Спірним є житловий будинок в [ADDRESS], загальною площею 39,2 кв.м. Право власності на цей житловий будинок квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі рішення виконкому Пийтерфолвівської сільської ради №37 від 11.03.2004 року. Дана обставина стверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17.03.2004 року. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено уст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбаченийст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст.ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Зі змісту ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У відповідності до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Статтями 105, 114 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, яка узгоджується з ч.2 ст.372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, суд вважає, що зазначений вище житловий будинок, який побудований сторонами під час шлюбу, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1/2 кожному. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved