Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON], [INFO] В обґрунтування позовної заяви зазначено, що з лютого 2010 року по жовтень 2011 року сторони перебували у цивільному шлюбі. [INFO] у них народилася спільна дитина - [PERSON]. З жовтня 2011 року відповідач припинив будь-яку турботу про сина, не піклувався про його потреби та розвиток, не допомагав матеріально. Рішенням Стаханівського міського суду Луганської області від 02.02.2012 року з відповідача на користь позивача на утримання сина були стягнені аліменти, але відповідач жодного разу аліменти не сплачував. У жовтні 2014 року позивач була змушена виїхати з зони АТО та на теперішній час зареєстрована разом з сином як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS]. Всі питання щодо виховання та утримання сина вирішуються позивачем самостійно, без участі відповідача. З огляду на викладене позивач звернувся з даним позовом до суду. Сторони та представник третьої особи в судове засідання не з'явилися, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідач у своїй заяві зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 04.12.2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Стаханівського міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] народився [INFO]. Батьком записаний [PERSON], матір'ю - [PERSON]. [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. Разом з [PERSON] прибули неповнолітні: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Вказане підтверджується копією паспорта серії [NUMBER], виданого 28.02.2000 року Стаханівським МВ ГУМВС України в Луганській області, та копією довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 2323000105 від 31.10.2014 року. З висновку Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області № 01-39/0885 від 07.08.2017 року вбачається, що Вільнянська районна державна адміністрація Запорізької області як орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради вважає позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO], доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. Вирішуючи спір по суті суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, а також сама дитина, що досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Аналізуючи викладене встановлено, що відповідач про фізичний і духовний розвиток сина не піклується, станом здоров'я дитини не цікавиться, матеріальним забезпеченням сина та її вихованням не займається, а також не бажає вчиняти вищевказані дії, що негативно впливає на її фізичний та духовний розвиток. У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд доходить висновку, що позов заявлено обґрунтовано, доводи, викладені позивачем на підтвердження своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved