Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що вона являється власником житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Крім неї у зазначеному будинку зареєстровані, її чоловік [PERSON] , доньки: [PERSON] та [PERSON] , а також онука [PERSON] . Разом з тим, її дочка [PERSON] та онука [PERSON] з 2013 року в зазначеному будинку не проживають, ним не користуються, відповідач участі у витратах по утриманню будинку не приймає, комунальні послуги не сплачує. Після реєстрації шлюбу відповідач змінила місце проживання. Деякий час вони спілкувались телефоном, а на даний час зв`язок з дочкою взагалі відсутній, де зараз проживає остання, їй не відомо. З метою добровільного врегулювання позову вона, позивач, намагалась знайти відповідача, однак її пошуки виявились безрезультатними. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Сторони, належно повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, при цьому зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач причини неявки суду не повідомила. Згідно ч. 4 ст.\~223\~та ч. 1 ст.\~280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до такого висновку. Позивач [PERSON] являється власницею житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.1996 року, посвідченого в.о. державного нотаріуса Другої Олександрійської державної нотаріальної контори Щербиною В.М., зареєстрованого в реєстрі за №1825. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.09.2010 року №27404085 право в власності на вказаний будинок за [PERSON] в Олександрійському комунальному міжміському бюро технічної інвентаризації зареєстроване 22.09.2010 року. Право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , також підтверджується технічним паспортом на вказаний будинок. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області 20.11.2018 року, №359, в будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки виконавчого комітету Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області від 20.11.2018 року, №358, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] , але не проживає. Судом встановлено, що відповідач не є власником спірного будинку та тривалий час не проживає у цьому приміщенні. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст. 391 ЦК України. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», передбачена можливість визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у разі її відсутності понад шість місяців після виконання рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Оскільки відповідач є членом сім`ї позивача, то спірні правовідносини між сторонами регулюються ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Докази про те, що між сторонами були встановлені інші домовленості, у матеріалах справи відсутні. Враховуючи відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником будинку та відповідачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право на користування вказаним будинком. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВРвід 17.07.1997року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого Протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню. Реєстрація відповідача в помешканні за вищевказаною адресою, фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України. Як вбачається із заявлених вимог, позивачем не заявлено вимог щодо стягнення судових витрат з відповідача, а тому їх необхідно віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved