Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що 14.05.2016 року помер її батько [PERSON], у звязку з чим відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по вулиці Михайлівська, 42 в м. Буринь Сумської області. Спадкоємцями його майна є вона та [PERSON], яка відмовилася від спадщини на її користь. Спадщину вона прийняла шляхом подачі відповідної заяви до органів нотаріату, але нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину на вказаний будинок, оскільки правовстановлюючий документ на нього відсутній. Просила визнати за нею право власності на вказаний будинок з господарськими спорудами. Позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила справу розглянути без її участі, про що повідомила суд письмовою заявою. Представник відповідача [PERSON] міської ради в задоволенні позовної заяви не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що повідомили суд письмово листом. Третя особа [PERSON] позов визнала, справу просила розглянути без її участі, надавши до суду письмову заяву. Приймаючи до уваги, що сторони в судове засідання не явилися, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положень\~ ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши представлені докази та давши їм оцінку, суд\~ приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 14 травня 2016 року помер батько позивачки [PERSON], який проживав в [INFO], у звязку з чим відкрилася спадщина, до складу якої входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, спадкоємцями якої є позивачка та її мати дружина померлого [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть спадкодавця, свідоцтвом\~ про народження та одруження позивачки, довідкою [PERSON] міської ради, паспортом позивачки (а.с.5,33,34). Як вбачається з копії спадкової справи №505/2016, заведеної приватним нотаріусом [PERSON] районного нотаріального округу [PERSON], позивачка прийняла спадщину в силу ч.3 ст.1268 ЦК України, являючись при цьому спадкоємцем першої черги за законом. 06.12.2016 року нотаріусом на особу позивачки було видано два свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме: 1) на земельну ділянку площею 0,1251 га з кадастровим номером 5920910100:00:020:0148 призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться по вулиці Михайлівська (колишня Постишева),42 в м. Буринь, Сумської області, зареєстрованого в реєстрі за №2531; 2) на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 5920910100:00:020:0147 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за тією ж адресою, зареєстрованого в реєстрі за №2529 (а.с.35,36). Серед спадкового майна є житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований вулиці Михайлівська (колишня Постишева),42 в м. Буринь, Сумської області, який за життя, на протязі 1975 року збудував спадкодавець [PERSON] на відведеній земельній ділянці, державна реєстрація якого проведена не була, що вбачається з довідки ТОВ «[PERSON] БТІ», розпорядження [PERSON] міського голови про перейменування вулиць (а.с.6,37). Суд враховує, що в той період питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26.08.1948 року), який втратив чинність відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від\~\~26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26.08.1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.\~ Згідно зі статтею 1 Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.\~ Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.\~\~\~ Таким чином, відповідно до зазначених нормативних актів, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок, на той час, був сам факт збудування ним будинку з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.\~ Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.\~ Однак будь-які документи щодо прийняття в експлуатацію житлового будинку на теперішній час не збереглися і позивачем не надані, а нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане нерухоме майно через відсутність правовстановлюючого документу (а.с.44). Разом з тим, відповідно до «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних, будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 24.06.2011 року №91 і зареєстрованого в Мінюсті України 11.07.2011 року за №830/19568 (із змінами від 13.06.2012 ) документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законів, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Даний порядок діяв до 30.01.2013 року. Крім цього, згідно п.42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 року №868, який діяв до 01.01.2016 року, для проведення державної реєстрації речових прав на обєкт нерухомого майна в разі, коли в документах, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на такий обєкт, відсутні відомості про його технічні характеристики, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає технічний паспорт на обєкт нерухомого майна. Таким чином, документом, який підтверджує технічні характеристики обєкта нерухомого майна є, в тому числі, технічний паспорт. На замовлення позивача 18.11.2016 року ТОВ «[PERSON] бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на вищевказаний житловий будинок з господарськими спорудами, а згідно звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж житловий будинок «А-1» з прибудовами та належні до нього господарськими будівлями: літня кухня - «В» з тамбуром, сараї - «Б,Е,Ж,З,», гараж - «Д», погреб «Пг», убиральня - «У», відповідають вимогам надійної та безпечної експлуатації (а.с.7-31). Між тим, згідно вказаного звіту також було встановлено, що сарай «И» не експлуатується, в будівлі наявні наскрізні тріщини, висотою до десяти рядів мурування, споруда втратила просторову геометрію, у звязку з чим підлягає демонтажу. Суд приймає до уваги, що позивачем порушувалося питання перед архітектурно-будівельною інспекцією в Сумській області про прийняття в експлуатацію зазначеного домоволодіння, в задоволенні якого було відмовлена через відсутність повноважень цього органу щодо будівель збудованих до 05.08.1992 року (а.с.43). Таким чином, аналізуючи наведені докази, суд приходить до висновку, що спадкодавець [PERSON] побудувавши зазначений будинок на належній йому земельній ділянці, за відповідними технічними нормами, однак за свого життя не оформив право власності на нього, не провівши його реєстрацію в органах БТІ та помер. За таких обставин суд приходить до висновку, що останній набув статусу власника житлового будинку та згідно зі ст.86 ЦК Української РСР 1963 року набув право, в межах установлених законом, володіння, користування та розпорядження цим майном. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа може звернутися за захистом свого майнового права чи інтересу. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст.1297 встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (1950 р.) кожен має право на повагу до його приватного, сімейного життя та до житла. З огляду на зміст зазначених норм матеріального права та їх аналізу, враховуючи, що позивач прийняв спадщину, але не може скористатись в повному обсязі своїм правом власності на спадкове майно шляхом нотаріального оформлення спадщини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, за виключенням господарської будівлі сараю «И», яка за своїми технічними властивостями не підлягає надійній та безпечній експлуатації, у звязку з чим позов може бути задоволений лише частково.

Outcome: partial