Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Берегівського районного суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину нерухомого майна та виділ частки із нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності. Позов мотивований тим, що 27 січня 2001 року позивачка уклала шлюб з відповідачем [PERSON], який вони зареєстрували в виконавчому комітеті Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 2. При реєстрації шлюбу обрала прізвище чоловіка. Шлюб виявився невдалим, і врешті-решт на початку червня року вони фактично припинили шлюбні відносини і проживання однією сім'єю, і рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2014 року в цивільній справі № 297/1440/14-ц шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу в 2004 році позивачка з відповідачем набули житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Яноші, вул. Шевченка, 69 (далі спірний будинок), який фактично був подарований чоловікові позивачки абсолютно невідомою йому особою (вони тоді вирішили оформити купівлю будинку договором дарування, щоб зекономити на платежах, пов'язаних з вчиненням такого правочину), але в дійсності такий був придбаний за 16 000 доларів США за кошти, які позивачка особисто заробила, виїжджаючи на заробітки до Угорщини. У 2012 році, знову ж таки, за кошти позивачки було збудовано прибудову до спірного будинку загальною площею приблизно 130 кв. м. Відтак, внаслідок трудових та грошових затрат на капітальний ремонт спірного будинку, а також на будівництва прибудови до нього, такий істотно збільшився у своїй вартості, що дає підстави для визнання його спільною сумісною власністю їх подружжя відповідно до положень статті 62 Сімейного кодексу України. При цьому, відповідач вже багато років ніде не працює, останній немає ніяких доходів, тому позивачці приходиться самій забезпечувати нашу сімю. Після розірвання шлюбу позивачка неодноразово пропонувала відповідачу добровільно поділити спірний будинок та просила його подарувати її половину їх сину [PERSON], однак той категорично відмовився це робити. Позивачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, однак подала заяву, згідно якої просила справу розглянути за її відсутності, позов підтримує, просить задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не зявився, однак подав заяву, згідно якої проти позовних вимог заперечив, просив у позові відмовити, зважаючи на те, що обєкт нерухомого майна, який позивачка має намір визнати спільною сумісною власністю, позивачу був подарований 02.11.2004 року, тобто поділу не підлягає. Разом з тим, зазначив, що прибудову до будинку позивач не будував, а тільки провів реконструкцію гаражу, за рахунок чого і збільшилась площа будинку. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування. Виходячи із змісту п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Так, спірний житловий будинок був набутий у власність відповідачем на підставі договору дарування від 02.11.2004 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON]. При цьому позивачка в обгрунтування своїх позовних вимог посилається на ч. 1 ст. 62 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, як убачається із інвентаризаційної справи № 5149 на одноквартирний (садибний) житловий будинок за адресою с. Яноші, вул. Шевченка, 69, витребуваної судом для огляду, прибудинкові будівлі, які були станом на 08.10.2004 року, - гараж Б, свинарник В та курятник Г (аркуш ін.справи 3), - у 2013 році були реконструйовані під прибудову А1. Крім того, у 2013 році проведено реконструкцію веранди житлового будинку А (аркуш ін.справи 61). Відповідно до ст.ст. 10, 11, 57, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності і кожна сторона повина довести ті обставини на які вона посилається належними та допустимими доказами. Однак, жодними належними та допустимими доказами істотне збільшення вартості спірного майна, а також наявності трудових чи грошових затрат зі сторони позивачки останньою не доведено. Окрім того, судом достовірно встановлено, що зазначена прибудова А1, є самочинно збудованою (аркуш ін.справи 49). У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності. Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 04.12.2013 у справі № 6-130цс13). Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки Верховного суду України враховуються судами при вирішенні інших справ та застосуванні таких норм права. Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України, право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Аналізуючи зазначені норми права Верховний суд України у справі № 6-286цс15 дійшов правової позиції, згідно з якою не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Інші обставини, на які позивачка посилалась у власній позовній заяві, зокрема щодо придбання спірного будинку за спільні кошти в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли та спростовуються матеріалами справи, а саме: нотаріально посвідченим договором дарування укладеним між відповідачем та [PERSON], за цих обставин, будинок не є обєктом спільної сумісної власності подружжя на підставі п.2 ч.1 ст.57 СК України. Виходячи з вищевказаного, позов є недоведеним та у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed