Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд витребувати у відповідача та зобов`язати її протягом не більше десяти днів з дня набрання законної сили рішення суду передати позивачу автомобіль марки «LADA-211040», 2011 року випуску, номер кузова VIN- [NUMBER] , білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , що належить їй на праві приватної власності, разом із ключами від автомобіля та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] виданого ВРЕР м. Луганськ 14.10.2011. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником спірного автомобіля, право власності на вказаний автомобіль нікому ніколи не передавалося, з моменту реєстрації і по теперішній час автомобіль не підлягав переєстрації. Вказаний транспортний засіб позивач придбала в ПАТ «Луганськ-Авто». В травні 2013 року позивачем було передано відповідачу спірний автомобіль, ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу у тимчасове безоплатне користування без укладення жодних цивільно-правових договорів, а відповідач зобов`язалась повернути його за першою вимогою. Однак відповідач, зловживаючи довірчими відносинами, на неодноразові усні вимоги позивача про повернення спірного автомобіля не реагує, продовжує безпідставно володіти та користуватися транспортним засобом та відмовляється повернути його. В зв`язку із чим позивач вимушена була звернутися з заявою до правоохоронних органів та вживати власних заходів з фактичного повернення авто. Однак органами національної поліцї в рамках кримінального провадження, зареєстрованого Станично-Луганським ВП ГУНП В Луганській області в ЄРДР №12017130570000352 від 16.06.2017 року із кваліфікацією ст.356 КК України, розпочатого за заявою відповідача вказаний транспортний засіб було вилучено та спрямовано до суду клопотання про накладення арешту, в задоволенні якого було відмовлено. В подальшому ухвалою слідчого судді Біловодського районного суду Соболєва Є.О. від 21 липня 2017 року по справі 408/3186/17-к орган досудового слідства зобов`язано повернути відповідачу [PERSON] автомобіль «LADA-211040» державний номерний знак [NUMBER] , вилучений у неї в рамках цього кримінального провадження. На виконання цієї ухвали суду спірний автомобіль передано на відповідальне збереження відповідачу під розписку від 26 липня 2017 року. Позивач також зазначила, що Білокуракинським ВП ГУНП в Луганській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №42017131370000123 від 08.08.2017 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, ч.3 ст.190 КК України, яке розпочате за її заявою про заволодіння вказаним автомобілем відповідачем шляхом зловживання довірою. В рамках вказаного кримінального провадження потерпілим визнано позивача, однак процесуальне рішення про повернення позивачу транспортного засобу не приймається. Подальші звернення до органів досудового розслідування та прокуратури щодо повернення спірного транспортного засобу позивачу результатів не дає, оскільки останні посилаються на проведення досудового розслідування, в рамках якого автомобліль визнано речовим доказом. Отже, як зазначає позивач, склалася ситуація, коли відповідач продовжує фактично володіти та користуватися спірним автомобілем, що порушує права позивача, як власника, на вільне володіння, користування та розпорядження автомобілем. На підставі викладеного, позивач вимушена звернутися до суду з цим позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. 09 листопада 2020 року представник відповідача надав до суду відзив, в якому позовні вимоги не визнав. Свою позицію обгрунтовував тим, що відповідач [PERSON] звернулася до правохоронних органів із завою про самовільне заволодіння позивачем [PERSON] спірним автомобілем «LADA-211040» державний номерний знак [NUMBER] . За вказаною заявою слідчим Станично-Луганського ВП ГУНП В Луганській області було внесено відомості до ЄРДР №12017130570000352 від 16.06.2017 року із кваліфікацією ст.356 КК України та розпочато досудове розслідування, в рамках якого вказаний транспортний засіб вилучено та визнано речовим доказом. Окрім того, ухвалою слідчого судді Білокуракинського районного суду Луганської області Максименко О.Ю. (судова справа №409/1266/18) було накладено арешт на автомобіль «LADA-211040» державний номерний знак [NUMBER] з позбавленням права відчуження зазначеного транспортного засоблу, який залишено на зберіганні у відповідача [PERSON] за місцем її помешкання. За таких підстав вважає, що позов про витребування майна з з чужого незаконного заволодіння не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та справу належить закрити. 19 листопада 2020 року позивач надала до суду відповідь на відзив, в якій проти доводів представника відповідача виклала свої доводи та міркування. Зазначала, що її позов має розглядатися в рамках цивільного судочинства з огляду на приписи ст. 16 ЦК України, згідно яких кожен має право на власний розсуд обирати ефективний спосіб захисту своїх порушених прав та інтересів, тому посилання на наявність кримінального провадження, де спірний автомобіль визнано речовим доказом, не може бути цьому перешкодою. Крім того, кримінальне провадження ЄРДР №12017130570000352 від 16.06.2017 року із кваліфікацією ст.356 КК України, на яке посилається представник відповідача, за інформацією позивача закрите 03 серпня 2018 року, що підтверджується повідомленням Сєвєродонецької місцевої прокуратури. Вважає, що питання про повернення спірного автомобіля було вирішене в рамках цього кримінального провадження ухвалою слідчого судді Біловодського районного суду Луганської області Рукаса М.С. від 13 квітня 2018 року по судовій справі №408/5796/17-к, в якій зазначено про необхідність повернення вилученого слідчим автомобіля «LADA-211040» державний номерний знак [NUMBER] саме його власникові. За таких підстав складена відповідачем розписка від 26 липня 2017 року про прийняття авто на відповідальне зберігання втратила свою актуальність. Стосовно ухвали слідчого судді Білокуракинського районного суду Луганської області по судовій справі №409/1266/18 про накладення арешту на автомобіль «LADA-211040» позивач зазначала, що в цій ухвалі питання залишення на зберіганні у відповідача [PERSON] за місцем її помешкання арештованого авто не вирішувалося. Таким чином позивач вказував на те, що представник відповідача в відповіді на відзиві посилався на обставини, які не відповідають дійсності, на час розгляду справи змінилися, не є актуальними, тому не можуть братися судом до уваги при віршенні спору. З огляду на викладене, враховуючи що розгляд звернень позивача в рамках кримінального провадження виявився на її думку неефективним, то вона згідно приписів ч.1 ст 55 Конституції України вважає за ефективний спосіб захисту звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, який просила задовольнити. 16 червня 2021 року представник відповідача звернувся до суду з заявою про подання доказів, в якій зазначив, що 01 червня 2021 року за заявою відповідача Щастинським РВП ГУНП В Луганській області внесені відомості до ЄРДР №1202113657000064 за ч.1 ст. 190 КК України та розпочато досудове розслідування. В рамках цього кримінального провадження автомобіль «LADA-211040» державний номерний знак [NUMBER] , свідоцтво про його реєстрацію та ключі до нього вилучені в ході огляду місця події, визнані речовими доказами і передані на відповідальне зберігання [PERSON] . Ухвалою слідчого судді Станично-Луганського районного суду Луганської області Попової О.М. від 16 червня 2021 року (судова справа №430/1156/21) накладено на арешт на вказаний транспортний засіб, свідоцтво про його реєстрацію та ключі до нього, та передано на відповідальне зберігання [PERSON] 06 вересня 2021 року представник відповідача звернувся до суду з клопотанням, в якому, посилаючись на додані 16 червня 2021 року докази, просив провадження по вказаній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння закрити на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК в зв`язку з тим, що вказана справа, на його думку, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Ухвалою суду Біловодського районного суду Луганської області від 20 жовтня 2020 року було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаною позовною заявою. Розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду Біловодського районного суду Луганської області від 16 березня 2021 року було задоволено клопотання позивача про витребування у відповідача свідоцтва про реєстрацію спірного транспортного засобу. Ухвалою суду Біловодського районного суду Луганської області від 08 червня 2021 року було задоволено клопотання представника відповідача про витребування з Північного господарського апеляційного суду копії щорічних декларацій, складених відповідно до вимог Закону України «Про запобігання корупції» працівником вказаного суду [PERSON] за 2013, 2014, 2015 та 2016 роки та витребування з Щастинського РВП ГУНП В Луганській області матеріалів кримінального провадження ЄРДР №12017130570000352 від 16.06.2017 року. Ухвалою суду Біловодського районного суду Луганської області від 23 листопада 2021 року в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі було відмовлено. Ухвалою суду Біловодського районного суду Луганської області від 23 листопада 2021 року було закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні. Позивач в судовому засіданні присутньою не була. До суду надала клопотання про розгляд справи без її участі в судовому заіданні. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач та її представник - адвокат Бірюков І.Ю. в судове засідання не прибули. Представник відповідача суду надав клопотання про розгляд справи без їх участі в судовому засіданні. Проти позовних вимог заперечував посилаючись на доводи, раніше викладені в поданих суду відзиві та доказах. У зв`язку із тим, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що [PERSON] є власником транспортного засобу марки «LADA-211040», 2011 року випуску, номер кузова VIN- [NUMBER] , білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] виданого ВРЕР м. Луганськ 14.10.2011. Право власності позивача на вказаний транспортний засіб також підтверджується довідкою територіального сервісного центру №4442 Регіонального сервісного центру в Луганській області МВС України від 03 серпня 2017 року №31/12/54442-111. Аналогічні відомості щодо реєстрації права власності за позивачем також містяться в довідці територіального сервісного центру №8041 Регіонального сервісного центру в м.Києві МВС України від 05 серпня 2020 року № 84. Копією договору від 14 жовтня 2011 року № 314224-000540 з додатками підтверджується, що позивач [PERSON] (покупець) придбала в ПАТ «Луганськ-Авто»(продавець) автомобіль марки «LADA-211040», 2011 року випуску, номер кузова VIN- [NUMBER] , білого кольору за кошти в сумі 74010,00 грн. Також з копії цього договору слідує, що покупець - [PERSON] отримала позитивне рішення про її кредитування для придбання автомобіля ПАТ «Плюс Банк», яким надано гарантійний лист № 30278 від 14 жовтня 2011 року. Актом прийому-передачі від 14 жовтня 2011 року № Hk25053589, що є додатком до договору від 14 жовтня 2011 року № 314224-000540, підтверджується, що [PERSON] фактично отримала від ПАТ «Луганськ-Авто» автомобіль марки «LADA-211040», 2011 року випуску, номер кузова VIN- [NUMBER] , білого кольору. З копій щорічних декларацій, складених відповідно до вимог Закону України «Про запобігання корупції» позивачем [PERSON] за 2013, 2014 та 2015 роки, вбачається, що остання в роділі ІV «Відомості про транспортні засоби» задекларувала автомобіль «LADA-211040», 2011 року випуску, та в розділі VI «Відомості про фінансові зобов`язання» задекларувала суми погашення тіла та відсотків по кредиту за вказані роки. З копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №42017131370000123 від 08.08.2017 року слідує, що Новоайдарським ВП ГУНП в Лганській області розпочате досудове слідство за заявою [PERSON] про заволодіння [PERSON] транспортним засобом позивача. Листом від 17 червня 2020 року №7133/111/46-20 Білокуракинським ВП ГУНП в Лугасьткій області позивачу на її запит від 15 червня 2020 року повідомляється про те, що автомобіль марки «LADA-211040», державний номерний знак [NUMBER] , знаходиться на відповідальному зберіганні у відповідача [PERSON] за місцем її мешкання, що також підтверджується копією розписки, складеної 26 червня 2017 року відповідачем [PERSON] . З копії листа від 19 вересня 2018 року №02-124/27-17, спрямованого Сєвєродонецькою місцевою прокуратурою позивачу [PERSON] вбачається, що в провадженні Новоайдарського ВП ГУНП в Луганській області перебували матеріали кримінального провадження ЄРДР№12017130570000352 від 16.06.2017 року із кваліфікацією ст.356 КК України, розпочатого за заявою відповідача, яке 03 серпня 2018 року обґрунтовано закрито. Відповідно до копії ухвали слідчого судді Біловодського районного суду Луганської області Соболєва Є.О. від 21 липня 2017 року по судовій справі №408/3186/17-к, в її резолютивній частині зазначено про зобов`язання слідчого СВ Станично-Луганського ВП ГУНП в Луганській області Логачевої В.Є. або іншого слідчого, в провадженні якого знаходиться кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12017130570000352, повернути потерпілій [PERSON] вилучений у неї автомобіль «Lada 211040», державний номер [NUMBER] . Відповідно до копії ухвали слідчого судді Біловодського районного суду Луганської області Рукаса М.С. від 13 квітня 2018 року по судовій справі №408/5796/17-к, в її резолютивній частині зазначено про визнання протиправною бездіяльності старшого слідчого СВ Станично-Луганського ВП ГУНП в Луганській області Логачової В.Е. і прокурора Луганської місцевої прокуратури №2 Грідіна К.С., яка виразилась в неповерненні законному власнику в період часу з 20.06.2017 року до 21.07.2017 року тимчасово вилученого 16.06.2017 року майна а саме: автомобіля «Lada 211040» реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску. З копії ухвали слідчого судді Білокуракинського районного суду Луганської області Максименко О.Ю. (судова справа №409/1266/18) слідує, що слідчим суддею було накладено арешт на автомобіль «LADA-211040» державний номерний знак [NUMBER] з позбавленням права відчуження зазначеного транспортного засоблу, який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] належить [PERSON] . З копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №1202113657000064 від 01 червня 2021 року слідує, що за заявою відповідача [PERSON] Щастинським РВП ГУНП в Луганській області внесені відомості до ЄРДР за ч.1 ст. 190 КК України та розпочато досудове розслідування. Копією постанови від 01 червня 2021 року, винесеної в рамках вказаного кримінального провадження, підтверджується, що автомобіль «LADA-211040» державний номерний знак [NUMBER] , свідоцтво про його реєстрацію та ключі до нього вилучені в ході огляду місця події, визнані речовими доказами і передані на відповідальне зберігання [PERSON] , про що складено розписку від 01 червня 2021 року. З копії ухвали слідчого судді Станично-Луганського районного суду Луганської області Попової О.М. від 16 червня 2021 року (судова справа №430/1156/21) вбачається, що слідчим суддею накладено на арешт на вказаний транспортний засіб, свідоцтво про його реєстрацію та ключі до нього, та постановлено передати на відповідальне зберігання [PERSON] за її місцем помешкання: [ADDRESS] . Зі змісту копіїї протоколу від 01 червня 2021 року допиту відповідача по кримінальному провадженню ЄРДР №1202113657000064 від 01 червня 2021 року встановлено, що [PERSON] повідомила органам слідства про обставини, при яких, за її словами, отримала спірний транспортний засіб, зазначивши наступне: сторони перебували у дружніх відносинах. Між ними виникла домовленість щодо купівлі-продажу спірного автомобіля. Вказане авто за неможливістю оформити в кредити на відповідача було придбане з оформленням кредиту та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на позивача. Відповідач за усною домовленістю частину коштів в сумі 54 тис. грн. передала позивачу, яка віддала відповідачу автомобіль, свідоцтво про його реєстрацію та ключі з домовленістю про подальшу перереєстрацію транспортного засобу на відповідача після повного погашення кредиту в сумі 44,1 тис. грн за рахунок коштів відповідача. В подальшому протягом 4 років погашала кредит, сплатиши вказану суму. Однак позивач, зловживаючи довірою та не виконуючи усні домовленості, намагалася заволодіти вказаним автомобілем та безпідставно вимагає його повернення, чим спричинила збитки відповідачу. Докази передачі коштів в сумі 54 тис. грн у відповідача відсутні. Копії квитанцій про сплату кредиту за спірний автомобіль знаходяться в матеріалах кримінального провадження ЄРДР №1202113657000064 від 01 червня 2021 року за ч.1 ст. 190 КК України. Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. За правилами статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є спрямованість волі сторін на укладення договору. Відповідно до положень, викладених у ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно зі ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно з положеннями, викладеними в ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 381/3165/17 та зазначив, що, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Також ВС зауважив, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Статтею 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Втручання у право власності в світлі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та її протоколів, ураховуючи практику Європейського суду з прав людини, є допустимим лише тоді, коли воно ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету в суспільних інтересах і забезпечує справедливий баланс між ними та приватними інтересами особи, в права якої здійснюється втручання. І за цими критеріями підлягають оцінці й випадки втручання у мирне володіння майном при вирішенні спорів щодо витребування майна з чужого незаконного володіння. Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком № 1200 оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг Міністерством внутрішніх справ (далі - МВС) і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). Відповідно до статті 328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15. Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом в постанові від 22.01.2019 по справі № 145/145/17. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд не приймає до уваги покази відповідача, надані в ході досудового слідства по кримінальному провадженню, оскільки показами особи не може доводитися вчинення правочину, в даному випадку - договору купівлі-продажу. З тих це міркувань суд також не бере до уваги покази відповідача, які теж надані в ході досудового слідства по кримінальному провадженню, про фактичну сплату нею коштів в рахунок погашення кредиту, наданого позивачу для придбання автомобіля. Окрім того, суду не надано доказів того, що в кредитному договорі, укладеному між [PERSON] та ПАТ «Плюс Банк» та договорі купівлі-продажу, укладеному між ПАТ «Луганськ Авто» та [PERSON] , учасником договірних відносин є відповідач [PERSON] з наданням останній певного обсягу майнових прав та обов`язків стосовно кредитних кошітв та придбаного транспортного засобу. Також, відповідачем в обґрунтування його твердждень про фактичну сплату нею кредиту за кредитним договором, укладеним між позивачем та ПАТ «Плюс Банк», не надано суду належних та допустимих доказів, зокрема квитанцій, на які посилається остання під час надання свідчень по кримінальному провадженню ЄРДР №1202113657000064 від 01 червня 2021 року за ч.1 ст. 190 КК України. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником транспортного засобу - легкового автомобіля марки «Lada 211040» реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску. Відповідачем та його представником не доведено належними та допустимими доказами, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, що за спірний автомобіль відповідачем було сплачено позивачеві кошти у сумі 54 тис. грн. Судом встановлено, що відповідач відмовляється повертати автомобіль позивачеві, тим самим порушує права позивача, як власника автомобіля, щодо володіння, користування та розпорядження ним. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Пунктом 2 частини першої статті 399 ЦК України передбачено, що право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою. Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (стаття 400 ЦК України). Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов в частині витребування у відповідача транспортного засобу, ключів та документів від нього з незаконного його володіння, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Стосовно позовних вимог позивача, які стосуються зобов`язання відповідача повернути зі свого незаконного володіння спірне майно протягом певного строку (до 10 днів) суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України, до яких відноситься: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Позивач в позові про витребування майна з чужого незаконного володіння посилався на п.3 та п.4 ч.2 ст. 16 ЦК України, як на обрані ним способи захисту його порушеного права, а саме: припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, з огляду на викладене суд зауважує, що позовна вимога в частині встановлення певного строку на припинення дії, яка порушує право, та встановлення певного строку на відновлення становища, яке існувало до порушення, не передбачена жодним з визначених ЦК України способів захисту. Суд звертає увагу на тому, що питання щодо строку повернення майна з чужого незаконного заволодіння за рішенням суду за своєю юридичною природою є питанням виконання судового рішення, винесеного за віндикаційним позовом, та належить до вирішення в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII та іншими нормативними актами, які регламентують питання виконання судових рішень. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача повернути незаконно утримуване майно - транспортний засіб, ключі та документи до нього протягом певного строку (до десяти днів). Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial