Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вище вказаним позовом, відповідно до якого, із врахуванням заяви від 13.03.2017 року, просила: - визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 41-Б з господарсько-побутовими будівлями по вул. Б.Хмельницького в м. Кіровограді, посвідчений 19.06.2013 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], укладений між [PERSON] та [PERSON]. Позов обґрунтовує тим, що 19.06.2013 року приватним нотаріусом [PERSON] посвідчено договір дарування житлового будинку № 41-Б з господарсько-побутовими будівлями по вул. Б.Хмельницького в м. Кіровограді, укладений між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до умов вищевказаного договору [PERSON] передав у власність своєму синові вищевказаний житловий будинок. Позивач з 03.03.2000 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Спірний будинок було побудовано [PERSON] та її чоловіком. При посвідченні оспорюваного договору позивач надала згоду на дарування нерухомого майна, оскільки син обіцяв довічно надавати своїм батькам необхідну матеріальну допомогу. 07.02.2016 року [PERSON] помер. Після смерті чоловіка позивача, відповідач відмовився не тільки надавати [PERSON] будь-яку допомогу, але й вигнав останню з будинку та не дозволяє їй в ньому проживати, в звязку з чим позивач залишилася на вулиці в безпорадному стані. Іншого житла [PERSON] не має. Вказаний договір дарування житлового будинку є недійсним з тих підстав, що при його укладенні позивач з чоловіком помилилися щодо його обставин, які мають істотне значення, тобто останні помилилися щодо змісту правочину. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково позивач уточнила обґрунтування позову, зазначаючи, що останні десять років з нею та її чоловіком проживав їх син відповідач по справі, який весь час був прописаний у будинку № 41-Б, що по вулиці Б.Хмельницького в м. Кіровограді. ЇЇ чоловік помер 07.02.2016року. У віці 21 рік відповідач пішов проживати у прийми до батьків його дружини. Коли, десять років тому він повернувся жити до батьківського будинку він значно змінився, став знервованим, його поведінка чередувалась від депресивної до агресивної, перебуваючи в агресивному стані звинувачував батьків у своїх негараздах в сімейному житті. Позивач вважає, що така зміна у психологічному стані сина мала місце, із-за того, що на протязі тривалого проживання у дружини, його принижували за неспроможність придбати власне житло. З кожним роком ситуація тільки погіршувалась, відповідач почав ревнувати до сестри, вважаючи, що вона відбере у нього спадок. Почав погрожувати суїцидом, якщо він не стане власником батьківського будинку, при іншому настрої вказував, що ставши власником, за умовами правочину буде піклуватись про батьків, усвідомлення його як власника житла дозволить йому налагодити власне життя, він заспокоїться, буде турботливим сином. Так продовжувалось на протязі тривалого часу, при цьому одного разу позивач фактично витягла відповідача з петлі, про що наразі жалкує, проте на той час для них, як його батьків це був такий шок, що зламав їх волю з ним сперечатись, єдине чого вони прагнули, це щоб умови правочину передбачали їх утримання, забезпечили можливість дожити у будинку до смерті, тобто мови про звичайний дар нерухомості без умов утримання ніколи не йшло. Домовившись, що метою правочину є передача нерухомості відповідачу батьками в обмін на їх спокійне проживання в ньому та довічне піклування про них, погодились на візит до нотаріуса, вважаючи, що правочином за своєю суттю буде договір довічного утримання. Після укладення правочину, що є предметом спору поведінка відповідача не змінилась, він бажав смерті батькам, як думала позивач, щоб стати повноцінним власником, однак після смерті її чоловіка 07.02.2016, син став зовсім нестерпним, прямо говорив матері, що бажає її смерті, позивач вважала що такою поведінкою відповідач хотів самоствердитись, щоб жити один у власному будинку без батьків, бо присутність матері не давала йому усвідомлення одноособового хазяїна. У червні 2016року син вигнав матір з будинку і не пустив її на ранок додому, інцидент стався, оскільки вона заговорила до жінки, яку відповідач привів додому. Під час цього конфлікту відповідач і повідомив позивачу, що він є повноцінним власником будинку, а вона будь яких прав на нього не має. Зрозумівши, помилку в правовій природі правочину, позивач запропонувала відповідачу повернути їй її ? частку в домоволодінні, залишивши йому ? частку батька, проте він грубо відмовив. Просила позов задовольнити, дозволити їй дожити маючи власний куточок в колись збудованому нею та чоловіком будинку. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив та просив відмовити у задоволенні позову, про що надав суду письмові заперечення, в яких зазначено, що посвідчення оспорюваного договору приватним нотаріусом відповідало вимогам ст. 209 ЦК України, відповідно до змісту якої правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених з законом або домовленістю сторін. Зазначені вимоги ЦК України, Закону України «Про нотаріат» приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] при посвідченні договору дарування житлового будинку № 473 від 19.06.2013 року були виконані в повному обсязі. Укладений 19.06.2013 року договір дарування відповідав намірам [PERSON] та [PERSON]: право власності було оформлено, заборони на відчуження житлового будинку не було; перешкод для оформлення та видачі договору не існувало. Таким чином, оцінюючи дії Дарувальника і Обдаровуваного та третьої особи (нотаріуса) можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству. За таких обставин, посвідчений нотаріусом 19.06.2013 року договір дарування є законним. Позивач вважає, що договір дарування є недійсним з тих підстав, що при його укладенні вона з чоловіком помилялися щодо обставин, які мають істотне значення, тобто вони помилилися щодо змісту правочину, його характері, має місце розбіжність між її волею та її зовнішнім волевиявленням. Проте, не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнанню закону и неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Також, представник відповідача зазначив, що позивач не підписувала договір дарування , а лише давала згоду на його укладення, тобто остання не є учасником правочину. Крім того просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності (а.с. 43-44). Третя особа, приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась. про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду письмові пояснення (а.с. 56), в яких зазначено, що підстави і мотиви визнання договору дарування житлового будинку недійсним є надуманими, а тому цей позов є безпідставним, оскільки доводи позивачки суперечать наявності її згоди на дарування житлового будинку на імя сина [PERSON], на момент вчинення правочину. Представник третьої особи, Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, а також письмові пояснення по суті позовних вимог. Суд заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 03.03.2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-ОЛ № 009685, виданим 03.03.2000 року Кіровським районним відділом реєстрації актів громадянського стану м. Кіровограда (а.с. 8). 19.06.2013 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір дарування, який зареєстровано в реєстрі за № 473 (а.с. 57-59). Вищевказаний договір дарування укладено між [PERSON] (далі Дарувальник) та [PERSON] (далі Обдаровуваний). Згідно п. 1 договору дарування , Дарувальник передає безоплатно та безумовно у власність Обдаровуваного, а Обдаровуваний, приймає у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: м. Кіровоград, вул. Богдана Хмельницького, будинок № 41-Б. Відчужуваний житловий будинок, належить Дарувальникові на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого державним реєстратором реєстраційної служби [PERSON] міського управління юстиції [PERSON] обслаті [PERSON] 22.03.2013 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстровим номером 26057635101 (п. 2 договору дарування). В пункті 10 договору дарування зазначено, що на вчинення цього правочину є згода дружини Дарувальника [PERSON], справжність підпису на заяві якої, засвідчено приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] 19.06.2013 року за реєстровим № 471 (а.с. 90). Відповідно до п. 12 договору дарування Обдаровуваний стверджує, що із поданих для оформлення цього договору документі, із заяви Дарувальника (а.с. 61), а також із їх родинних відносин, останньому відомо, що житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, який йому дарується, дійсно є спільною сумісною власністю Дарувальника з [PERSON]. Згідно п. 14 договору дарування, дарувальник та обдаровуваний стверджують, що у момент укладання цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обовязки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); особи, що підписують цей договір, володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність договору. Таким чином, житловий будинок № 41-Б по вул. Б.Хмельницького у м. Кіровограді належить [PERSON] на підставі договору дарування від 19.06.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 5064200 від 19.06.2013 року. Згідно свідоцтва про смерть серії І-ОЛ № 220589, виданого 08.02.2016 року Міським відділом по державній реєстрації смертей [PERSON] міського управління юстиції, 07.02.2016 року помер [PERSON] (а.с. 7). За довідкою № 72 від 14.07.2016 року Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Перспективне-44» [PERSON] проживає за адресою: [INFO], проте за вказаною адресою не зареєстрована, проживає разом з донькою, [PERSON], [INFO], з 24.06.2016 року по даний час (а.с. 9). Згідно довідки № 24 від липня 2016 року, виданої головою квартального комітету № 32 Кіровського району м. Кіровограда, [PERSON] з 24.06.2016 року за адресою: м. Кіровоград, вул. Б.Хмельницького, 41-Б не проживає, у звязку з тим, що її син [PERSON] вигнав з будинку (а.с. 11). Також в судовому засіданні були допитані свідки, які зазначили наступні відомі їм обставини. Свідок [PERSON], яка доводиться сестрою позивачу, а відповідачу племіннику, зазначила, що до конфлікту відносини з [PERSON] у неї біли нормальні, а після конфлікту останній не хочу з нею спілкуватися. До смерті [PERSON] все було добре, а після його смерті почалися проблеми, відповідач фактично не переносив присутність матері. Позивач іншого житла окрім спірного будинку не має. Зі слів сестри свідку відомо, що чоловіком останньої було укладено договір довічного утримання з сином, який повинен був за нею доглядати як фельдшер. Проте, після смерті батька відповідач почав постійно погрожувати матері, казав що вбє, закопає. У червні 2016 року зі слів [PERSON], остання вийшла на вулицю посидіти на лавці і більше до будинку син її не пустив. Свідок неодноразово ходила до відповідача з проханням пустити матір до будинку, проте [PERSON] сказав, що саме він є власником спірного будинку, а тому він повинен вирішувати кого пускати до нього, а кого ні. Згідно показів свідка [PERSON], яка є сусідкою позивача та проживає [INFO], встановлено, що їй зі слів позивача відомо, що за життя [PERSON] було укладено договір довічного утримання з сином. Відносини між батьками та відповідачем завжди були «натягнуті». У 2013 році про укладення оспорюваного правочину свідок нічого не знала. Про вказаний правочин [PERSON] стало відомо після того як відповідач вигнав з дому матір з її слів. Свідок [PERSON], яка доводиться онукою позивачу, зазначила, що її відносини з дядьком [PERSON] погіршилися після смерті дідуся. Станом на 2013 рік відповідач проживав у своєї співмешканки, з якою вони часто сварилися, оскільки вона принижувала його як чоловіка, дорікаючи відсутністю у нього власного кутка. Через сварки зі своєю співмешканкою відповідач намагався покінчити життя самогубством вішався. Вказані обставини відомі свідку від бабусі, яка і розповіла про договір довічного утримання, за умовами якого [PERSON] мав би доглядати своїх батьків. Бабуся іншого житла не має. В судовому засіданні також була допитана свідок [PERSON], дока позивача, яка повідомила, що дізналася про намір батьків укласти договір довічного утримання, коли їй зателефонував батько і попросив 14000,00 грн., які він брав у банку. В той час свідок дізналася, що хата вже не належить батькові, в звязку з укладенням договору довічного утримання. Всі правовстановлюючі документи на спірний будинок брат [PERSON] сховав у співмешканки. Проте через дві години після смерті батька брат показав документи на будинок, а саме: договір дарування. За день як батько помер, відповідач почав виганяти з дому матір і лікував батька сам. Свідок попросила у [PERSON] побути з батьком, проте останній заборонив сестрі, обґрунтовуючи свою відмову тим, що він є власником будинку. Також [PERSON] додатково зазначила, що брат є особою, яка вживає наркотичні засоби. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що є подругою позивача вже більше 30 років. Знає відповідача як сина [PERSON]. Померлий чоловік позивача товаришував з чоловіком свідка, разом працювали. Про договір дарування свідку нічого не було відомо до смерті [PERSON]. Після смерті чоловіка позивача [PERSON] приходила до [PERSON] та часто бачили її заплаканою. Приблизно через два місяці після смерті чоловіка позивач подзвонила свідку та сказала про договір дарування, укладений на користь сина, який мав би їх доглядати. Проте позивач стверджувала, що правочин, укладений за життя чоловіка завжди вважала договором довічного утримання, а не договором дарування. Договір дарування відповідач показав матері після смерті батька, стверджуючи при цьому, що він власник будинку. Згідно ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття дарувальником фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік дарувальника, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у нього спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Такі правові висновки Верховного Суду України неодноразово були викладені в його постановах по справах № 6-9цс14, № 6-60цс14, № 6-202цс15, № 6-1364 цс15 від 03.02.2016 року. Окрім того, в пункті постанови Пленум Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також вік [PERSON] ([INFO], а.с. 6), судом встановлено, що спірний будинок за згодою позивача був подарований її чоловіком відповідачу з метою отримання догляду та довічного утримання. У даному випадку подарований будинок - це фактичне житло позивача, яке в дійсності не було передане за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному, позивач проживала у спірному будинку після укладення договору дарування, проте відповідач вигнав її з будинку, перешкоджаючи у подальшому користування ним. Доказів того, що [PERSON] не чинить перешкоди у користуванні будинком позивачу суду не надано. З матеріалів справи не вбачаються об'єктивні підстави необхідності і бажання [PERSON] подарувати будинок. Враховуючи вік дарувальника, а також його дружини, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним правочином дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем разом з чоловіком проживати в спірному будинку після укладення договору дарування, свідчить про бажання [PERSON] та [PERSON] укласти саме договір довічного утримання і переконання останніх в укладенні саме такого договору. Наведене вище свідчить про те, що при наданні згоди на укладення спірного договору позивачем мала місце помилка - неправильне сприйняття [PERSON] фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час надання дозволу на укладення договору дарування замість договору довічного утримання. З огляду на викладене, в силу ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України, оспорюваний договір дарування будинку слід визнати недійсним, проте із-за смерті [PERSON], лише в частині власності частки позивача, яка їй мала б належати за сімейним законодавством. Щодо строку позовної давності, суд вважає його не пропущеним (ст. 261 ЦК України), оскільки і свідки і позивач вказали, що про оспорюваний правочин позивач дізналась після смерті її чоловіка 07.02.2016 року. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача 551 грн. 20 коп. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial