Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва із позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.01.2015 року між нею та ТОВ «ЛК «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 002111, згідно з умовами якого відповідач повинен був придбати та передати позивачеві на умовах фінансового лізингу у користування автомобіль Nissan Juke вартістю 327700,00 грн. Після спілкування з представником ТОВ «ЛК «Еталон», який надав недостовірну інформацію про виконання вказаного договору, позивач перерахував на рахунок відповідача 32770,00 грн. комісії. Позивач вважає договір № 002111 фінансового лізингу недійсним, оскільки згідно з умовами договору позивач зобов'язаний протягом 12 місяців з моменту підписання договору сплатити половину вартості предмету лізингу, тобто для виконання умов договору відповідач залучає 50% коштів позивача, що суперечить чинному законодавству та тягне за собою недійсність договору, вважає що відповідачем порушено її право як споживача, внаслідок недобросовісних дій відповідача та несправедливістю умов договору, яким порушено істотний баланс між інтересами сторін. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з викладених підстав, просили їх задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Подав до суду письмові заперечення, в яких просив у задоволенні позову відмовити, оскільки, договір було укладено у письмовій формі, підписаний на кожному аркуші позивачем, у договорі передбачені всі істотні умови, відтак, правові підстави для визнання договору недійсним відсутні, а також у зв'язку з невиконанням позивачем зобов'язань по договору, а саме не сплачено авансовий платіж та комісію за передачу предмета лізингу, не настав обов'язок щодо передачі предмета лізингу позивачу, а згідно з умовами договору у разі одностороннього розірвання договору, повернення сплаченої комісії не передбачено. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, вивчивши матеріали справи та дослідивши подані сторонами докази, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову виходячи з наступного. Судом достовірно встановлено, що 10.01.2015р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) було укладено договір №002111 фінансового лізингу з трьома додатками до нього, за умовами якого відповідач прийняв на себе зобов'язання придбати та передати у користування позивача майно (предмет лізингу визначений у п.3.1 цього Договору), а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с. 7-12, 13, 14, 15). Відповідно до п.1.3 договору замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації та сплати позивачем авансового платежу, тобто суми, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу в розмірі, указаному в додатку №1 до даного договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу. Згідно з п.3.1 договору предметом лізингу по договору є: автомобіль Nissan Juke, вартістю 327700,00 грн., що зазначено в додатку №1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною (а.с. 13). Відповідно до п.5.1 договору фінансового лізингу предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Пунктом 5.2 договору фінансового лізингу встановлено, що лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку №1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. Відповідно до п.8.1 складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №1 та №2 до цього договору, які є його невід'ємною частиною. За умовами п.п. 8.2.1 п. 8.2. договору перший лізинговий платіж складається з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі - комісія за організацію), яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначені у додатку №1 до даного договору; авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як: авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений у додатку № 1 до даного договору. Положеннями пункту 12.11 договору фінансового лізингу передбачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. 10.01.2015 року на виконання умов договору № 002111 фінансового лізингу [PERSON] було сплачено 32770,00 грн. комісії за договором, що підтверджується квитанцією №30 від 10.01.2015 року (а. с. 16). Щомісячні платежі на погашення вартості предмета лізингу, передбачені графіком сплати лізингових платежів, позивачем не сплачувалися. Відповідно до ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно зі ст.2 вказаного Закону відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей встановлюються цим Законом. Тобто, спірні правовідносини врегульовані як загальними, так і спеціальними нормами, які підлягають застосуванню у системному зв'язку. При цьому, спеціальні норми мають пріоритет у застосуванні над нормами загальної дії. Статями 638, 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з п.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. 06.02.15р. [PERSON] звернулась до ТОВ «ЛК «Еталон» із заявою вх. №218 про розірвання договору №002111 від 10.01.15р. та повернення коштів (а.с. 100). Листом №290 від 23.02.15р. ТОВ «ЛК «Еталон» повідомило [PERSON] що договір №002111 від 10.01.15р. вважається розірваним з 06.02.2015р., а сплачені кошти, а саме комісія за організацію, не підлягає поверненню з урахуванням п. 12.11 договору №002111 (а.с. 101). Договір фінансового лізингу від 10 січня 2015 року № 002111, який оспорює позивач, розірваний 06.02.15р., а тому визнавати договір недійсним на майбутнє немає підстав, оскільки сторони цей договір розірвали і на момент ухвалення судового рішення він вже не діяв. Відповідно до положень ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно наступних ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві, внаслідок чого не визначили: які умови договору є несправедливими (враховуючи, що договір містить 14 пунктів); на підставі яких ознак умови договору є несправедливими, у чому саме полягає несправедливість окремих положень договору. Умови договору фінансового лізингу №002111 від 10 січня 2015 року за своїм змістом відповідають вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та положенням ЦК України про лізинг та не містять в сукупності вказаних ознак, які б давали підстави для визнання умов договору несправедливими. Надані суду документи свідчать про те, що при укладенні договору позивача [PERSON] було проінформовано про всі його істотні умови, спосіб та терміни оплати платежів тощо, що підтверджується підписом позивача на кожній із сторінок договору, кожному із трьох додатків до договору, заяві на отримання фінансового лізингу (а.с.99), заяві про отримання інформації, якою позивач підтвердив, що в повному обсязі та коректно отримав інформацію, прочитав та зрозумів умови договору (а.с. 98). При таких обставинах власні дії позивача, що виразилися у підписанні договору, являється підтвердженням ознайомлення позивача зі змістом укладеної ним угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цим договором. Згідно з ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановлений законом. При цьому договір №002111 фінансового лізингу, укладений між сторонами 10.01.2015р., вчинений у письмовій формі, відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», підписаний позивачем добровільно, укладений договір передбачає усі істотні умови, а тому не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину, передбачені ст.215 ЦК України. Стосовно комісії за організацію договору лізингу у сумі 32770,00 грн., яку сплачено [PERSON] 10.01.2015р., то така відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу; такі витрати передбачені ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач погодився з усіма умовами договору під час його підписання і здійснив оплату комісії за організацію договору лізингу саме за послугу з організації та оформлення договору при його укладенні, що визначено умовами договору. Так, розмір комісії за організацію встановлюється у додатку №1 до договору (п.5.4, пп.«а» п.8.2.1 договору), що складає 10% від вартості предмету лізингу (32770,00 грн.), розмір авансового платежу встановлюється у додатках № 1,2 до договору (п.2.1, пп.«б» п.8.2.1 договору), що складає 50% від вартості предмету лізингу (163850,00 грн.), яка й визначена у додатках №1,2,3 до договору та згідно з п.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконання договору лізингу. Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Надані в судовому засіданні докази свідчать про те, що 10.01.2015р. між сторонами було укладено договір непрямого лізингу, а сторони були вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст.627 ЦК України). Щодо посилання позивача на істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін, то таке посилання є безпідставним. Зазначені у договорі права та обов'язки сторін, їх кількість не суперечить положенням ст.ст. 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», де визначено загальні права та обов'язки лізингодавця і лізингоодержувача. Крім того, у ч.4 ст. 10 та у ч.4 ст. 11 зазначеного Закону вказано, що лізингодавець, лізингоодержувач можуть мати інші права та обов'язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів. За таких обставин, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, як споживача є порушеними, чи укладання спірного договору порушують умови чинного законодавства. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed