Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що позивач є власником житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Луганська область, м. Кремінна, пров. Широкий (минула назва Фадєєва), 19. За вказаною адресою також зареєстрований брат позивача [PERSON] Відповідач понад один рік мешкає закордоном та за вказаною адресою не проживає, що створює перешкоди для оформлення позивачем субсидії на комунальні послуги та відповідно порушує її права як власника. У звязку із викладеними обставинами позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним будинком. У судове засідання позивач не зявилася, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, а також зазначила, що позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, відзиву на позов не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Також, у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно всебічно та обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі рішення Кремінського районного суду Луганської області від 10.04.2014 у цивільній справі № 414/637/14-ц (провадження № 2/414/342/2014) набула права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Луганська область, м. Кремінна, пров. Широкий (минула назва Фадєєва), 19 (а.с. 6). Зазначені обставини також підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 22887144 від 12.06.2014 (а.с. 7-8). З розпорядження Кремінської міської ради Луганської області № 03-01/18 від 10 лютого 2016 року про перейменування вулиць вбачається, що пров. Фадєєва у м. Кремінна Луганської області було перейменовано на пров. Широкий (а.с. 13). Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 5007 від 17.08.2018, виданої адміністратором відділу адміністративних послуг виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області, позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]. За вказаною адресою також зареєстрований рідний брат позивача [PERSON] (а.с. 15). З акту обстеження житлово-побутових умов від 14.08.2018, підписаного депутатом та головою Кремінської міської ради Луганської області, вбачається, що відповідач [PERSON] мешкає закордоном та відповідно не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: Луганська область, м. Кремінна, пров. Широкий (минула назва Фадєєва), 19 (а.с. 14). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У звязку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з будівлями та спорудами за адресою: Луганська область, м. Кремінна, пров. Широкий (минула назва Фадєєва), 19, в якому залишається зареєстрованим її рідний брат відповідач [PERSON], що позбавляє позивача права вільно користуватися та розпоряджатися належною йому власністю. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що [PERSON] без поважних причин не проживає за адресою своєї реєстрації понад один рік, що підтверджується дослідженим в судовому засіданні актом житлово-побутових умов від 14.08.2018, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved