Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою, у якій просить зобов`язати Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з нею договір найму квартири [ADDRESS] . Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначив, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.02.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савицкою О.Ю. за реєстраційним № 2-53, належала на праві власності квартира [ADDRESS] загальною площею 43 кв. м. Починаючи з 2016 року [PERSON] разом із своєю сім`єю за згодою [PERSON] проживала у вищевказаній квартирі. На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.05.2017 року по справі № 522/23156/16-ц, що набрало законної сили 29.05.2018 року, квартиру [ADDRESS] було витребувано з незаконного володіння [PERSON] на користь Одеської міської ради та визнано за Одеською міською радою право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно даних, викладених у довідці комунального підприємства «Житлово-комунального сервісу «Фонтанський» № 3259 від 19.11.2018 року в даній квартирі проживають: з 08.12.2016 року - [PERSON] (мати), з 02.10.2018 року - [PERSON] (неповнолітній син), з 08.12.2016 року - [PERSON] (неповнолітня донька). У вказаній квартирі позивач разом із своєю сім`єю проживає і по теперішній час. За весь час проживання позивача у зазначеній квартирі ні житлово-експлуатаційна організація, ні виконком міської ради не пред`являли до позивача жодних претензій, тобто фактично визнаючи її право на проживання та користування жилим приміщенням, однак дане житло не закріплено за ним законодавчо та документально, що позбавляє права на реєстрацію в ньому та в подальшому на приватизацію займаного житла. 30.08.2018 року позивач звернулася до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради з проханням видати ордер на квартиру [ADDRESS] , однак 18.09.2018 року було повідомлено про відсутність можливості видачі даного ордеру. Інше житло, в якому могла би проживати позивач разом зі своєю сім`єю, відсутнє. Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату та час слухання справи була повідомлена належним чином. Проте від Позивача до суду надходило клопотання про розгляд справи за її відсутності. У клопотанні Позивачем було зазначено, що не заперечує проти винесення заочного рішення та просив розглянути справу у порядку спрощеного провадження. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 2016 року [PERSON] за згодою власника квартири - [PERSON] проживала у квартирі [ADDRESS] загальною площею 43 кв. м. На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.05.2017 року по справі № 522/23156/16-ц, що набрало законної сили 29.05.2018 року, квартиру [ADDRESS] було витребувано з незаконного володіння [PERSON] на користь Одеської міської ради та визнано за Одеською міською радою право власності на цю квартиру. Таким чином, квартира [ADDRESS] є комунальною власністю, що належить територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради. Згідно даних, викладених у довідці комунального підприємства «Житлово-комунального сервісу «Фонтанський» № 3259 від 19.11.2018 року, в даній квартирі проживають: з 08.12.2016 року - [PERSON] (мати), з 02.10.2018 року - [PERSON] (неповнолітній син), з 08.12.2016 року - [PERSON] (неповнолітня донька). У вказаній квартирі позивач разом із своєю сім`єю проживає і по теперішній час. За весь час проживання позивача в вказаній квартирі ні житлово-експлуатаційна організація, ні виконком міської ради не пред`являли до позивача жодних претензій, тобто фактично визнаючи її право на проживання та користування жилим приміщенням, в той час як однак житло не закріплено за позивачем законодавчо та документально, що позбавляє права на реєстрацію в ньому та в подальшому на приватизацію займаного житла. Конституцією України серед основних прав ї свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Зокрема статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Однією з підстав виникнення суб`єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним жилим приміщенням, є вселення у нього в установленому порядку в якості члена сім`ї наймача, члена ЖБК або власника квартири чи будинку (статті 64,65, 145, 156 Житлового кодексу України). Крім того, Конституційний Суд України в мотивувальній частині свого рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: „Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України). Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу Української РСР користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму житлового жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем -житлово-експлуатаційною організацією (а в разі відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст. 31 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю, а ч.1 ст. 61 цього Кодексу передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно ст. 63 Житлового кодексу Української РСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. За змістом ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, які є обґрунтованими і доведеними, а також такі, що знайшли своє підтвердження матеріалами справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved