Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про вселення в квартиру [ADDRESS] та визначення порядку користування квартирою, стягнення судових витрат. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона\~ є власником 1/3 частини трьохкімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 63 кв.м. житловою площею 35.8 кв.м. Вказану частку у квартирі позивач набула на підставі двох Актів про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 22.12.2015 року та свідоцтв про право власності, виданих приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Пітеляк С.В. 28.12.2015 року. Іншими співвласниками квартири, частки яких складають по 1/6 є відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 93550266 від 17.04.2015 року, та померла [PERSON] . В квартирі також проживає [PERSON] частка якої перейшла до позивачки. Виходячи з того, що загальна площа спірної квартири становить 63.00 м.кв., житлова 55.8 м.кв., а 1/3 частини житлової площі становить 12 кв.м., то вважається можливим виділили позивачу у володіння та користування кімнату площею 11,0 м.кв., а інші кімнати відповідачам. Приміщення загального користування залишити у спільному користуванні. Просила позов задоволити в повному обсязі. 06.02.2018 року відповідачка [PERSON] подала заперечення проти позову(а.с.23). 20.08.2018 року представник відповідача [PERSON] подав відзив на позов відповідно до якого просив у задоволенні позову відмовити (а.с.47). 19.11.2020 року ухвалою Івано-Франківського міського суду провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про вселення в квартиру [ADDRESS] та визначення порядку користування квартирою, стягнення судових витрат, в частині відносно\~ відповідача [PERSON] закрито (а.с.142). 19.11.2020 року ухвалою Івано-Франківського міського суду залучено до участі у справі [PERSON] та [PERSON] (а.с.143). 28.01.2021 року відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що, [PERSON] є власником 1\\3 частини трьохкімнатної квартири [ADDRESS] . Право власності на 2\\3 зазначеного помешкання належить відповідачам. Жодних перешкод у користуванні жилим приміщенням\~ будь-хто з відповідачів позивачці не вчиняли та не чинять на даний час. Заява-вимога, яку позивач надає суду в якості доказу про вчинення їй перешкод у користуванні житлом, то зазначена заява не може бути доказом по даній справі, оскільки жодним чином не підтверджує вчининня будь-яких перешкод, а у самій заяві позивачка вимагає звільнити від своїх речей 1\\3 частину квартири. Сама позивачка особисто жодного разу не приходила у зазначене помешкання, приходив її чоловік та постійно погрожував, що вселить у їхню квартиру циган та інших осіб. Спірна квартира складається з 3-х кімнат площею 7.6 м.кв., 17,2 м. кв., та 11,0 м. кв. У кімнаті площею 17, 2 м. кв. проживає [PERSON] - [PERSON] ) разом із чоловіком [PERSON] . [PERSON] займає кімнату площею 11,0 м. кв., на яку претендує позивач. Зазначена кімната є окремою, однак не ізольованою, оскільки вона не відокремлена від коридору дверима, а сполучається з коридором відкритою аркою. Саме такої кімнати вона потребує за станом здоровя. За таких обставин саме кімната площею 11 м. кв. не може бути виділена в користування позивачці. Тоді як кімната площею 7.6 м. кв. є ізольованою та відокремлена від коридору дверима(а.с.157-159). 15.02.2021 року позивачка подала заперечення проти відзиву на позовну заяву, відповідно до якого зазначила, що стан здоров`я боржника (одного із співвласників квартири ) при вирішенні в суді питання про вселення та користування квартирою законодавцем не передбачено. Посилання [PERSON] на ст.47 ЖК України з вимогою виділення їй 13,56 м.кв. за рахунок житлової площі позивачки не припустимо. Не відповідає дійсності твердження [PERSON] , що позивачка має інше житло, позивачка являється законним власником свого майна, а не наймачем спірної квартири, а тому власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Просила позов задоволити в повному обсязі(а.с. 176-178 ). Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задоволити в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Вересова Н.С., яка діє в інтересах [PERSON] , відповідачка [PERSON] в судовому засіданні не заперечили щодо вселення позивачки [PERSON] у спірну квартиру у випадку виконання нею вимог зазначених у їхньому листі, у решті просила відмовити в задоволенні позову з підстав наведених у відзиві. Представник відповідачка [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] \~ судовому засіданні не заперечила щодо вселення позивачки [PERSON] у спірну квартиру у випадку виконання нею вимог зазначених у їхньому листі, у решті просила відмовити в задоволенні позову. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, 06.02.2018 року подала заперечення проти позову(а.с.23). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, суд приходить до таких висновків. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1\~ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється\~Конституцією України,\~Житловим кодексом\~УРСР,\~Цивільним кодексом України,\~Цивільним процесуальним кодексом України,\~Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.12.2015 року встановлено, що на праві спільної часткової власності у розмірі 1/3 частки квартири [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.5). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.04.2015 року встановлено, що\~ на праві спільної часткової власності у розмірі 1/6 частки квартири [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.6). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.02.2020 року встановлено, що на праві спільної часткової власності у розмірі 1/6 частки квартири [ADDRESS] \~ належить [PERSON] (а.с. 184 ). \~ Відповідно до договору дарування від 25.05.2020 року [PERSON] , [INFO] , було передано у власність подаровано сестрі [PERSON] належну йому 1/18 частку квартири [ADDRESS] (а.с.182). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.05.2020 року встановлено, що на праві спільної часткової власності у розмірі 1/18 частки квартири [ADDRESS] належить [PERSON] , на підставі договору дарування частки квартири від 25.05.2020 року (а.с.181 ). Таким чином, беручи до уваги вищенаведене суд прийшов до висновку, що в частині\~ заявлених позовних вимог до відповідача [PERSON] \~ слід відмовити за безпідставністю, оскільки, в процесі розгляду справи відповідачем [PERSON] на підставі договору дарування від 25.05.2020 року було передано у власність подаровано сестрі [PERSON] належну йому 1/18 частку квартири [ADDRESS] (а.с.182). Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно положень статей 319, 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до вимог частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За правилами ст. 358 ч. 3 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За змістом\~ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є спільною частковою власністю. Кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За правилом ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи зі змісту вищенаведених положень, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. За змістом положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Позивач вказує, що відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні жилим приміщенням. \~ Так, у січні 2017 року [PERSON] звернулася з заявою-вимогою до [PERSON] , [PERSON] про добровільне звільнення від особистих речей 1/3 площі квартири для подальшого її вселення та надання їй ключів від вхідних дверей для виготовлення дублікатів та\~ вступ у користування майном з 13.02.2017 року(а.с.9). Згідно ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Проте, листом без дати відповідачі звернулась до позивачки відповідно до якого виставили вимоги щодо проведення ремонту у їхній квартирі(ванної кімнати, кухні, заміні центрального опалення) та придбання нового майна до квартири (пральної машини, холодильника) та внесення 1/3 частини грошового внеску(а.с.65). Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. 19.04.2017 року [PERSON] звернулась з заявою до начальника Івано-Франківського ВП ГУНП з проханням допомоги в частині допуску її і її чоловіка до однієї третьої частини квартири за адресою [ADDRESS] (а.с.11). Та листом від 22.05.17 року отримала відповідь щодо реєстрації її звернення та пропозицією вирішити спірне питання у судовому порядку(а.с.8). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).\~ Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст. 405 ЦК України, передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частина 2 ст. 3 СК України визначає, що до складу сім`ї входять особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника житлового приміщення, які проживають разом з ним у приміщенні, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником такого приміщення, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, якщо частина квартири (будинку) належить співмешканцю на праві власності він може без згоди інших співмешканців вселити до даної квартири (будинку) батьків, своїх дітей та дружину. Згідно зі ст. 161 ЖК України, наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Таким чином, суд приходить до висновку, вселити позивачку [PERSON] , [INFO] разом із сім`єю у квартиру [ADDRESS] . Як роз`яснено в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить встановити порядок користування житловим приміщенням, а саме спірною квартирою, вказуючи на те, що між сторонами спірних правовідносин, які є співвласниками квартири, не досягнуто згоди з приводу порядку користування житловим приміщенням, тому порушене право підлягає до відновлення у судовому порядку. Таким чином, оскільки позивачка [PERSON] має більшу 1/3 частку у праві власності у спірній квартирі, а відповідачки [PERSON] та [PERSON] мають по 1/6 частки квартири, відповідачка [PERSON] - 1/18 частку спірної квартири і ця квартира складається з трьох житлових кімнат: площею 17,2 кв.м та 11,0 кв.м. та 9,7 кв.м., то суд вважає за можливе встановити такий порядок користування даною квартирою. А саме, виділити [PERSON] разом із сім`єю у користування житлову кімнату площею 11,0 кв. м., залишити у спільному користуванні співласників: коридор площею 10,1 кв. м, кухню площею 9,7 кв. м, ванну кімнату площею 2,7 кв. м, вбиральню площею 1,4 кв. м, балкон площею 5,9 кв. м. Суд вважає, що саме такий розподіл є оптимальним та відповідно буде відповідати часткам співвласникам у спірній квартирі. \~ Відповідно до 2 п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статею 82 цього Кодексу.\~ Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відтак, оцінюючи зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, суд вважає встановленим, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дійсно чинять перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] , оскільки позивачка не має доступу до квартири, яка належить їй на праві спільної часткової власності, а тому позов в цій частині слід задоволити та вселити [PERSON] разом і сімєю у дану квартиру та зобов`язати відповідачів не чинити позивачці та членам її сім`ї перешкод у користуванні спірною квартирою. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідачів витрат по оплаті судового збору, то вона підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч.1.ст.133 ЦПК Ураїни, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Як вбачається з копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] відповідачка [PERSON] є інвалідом 2 групи загального захварювання(а.с. 187 ), а тому позовна вимога в частині стягнення судових витрат з [PERSON] не підлягає до задоволення. За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивачки [PERSON] по 352,40 грн. судового збору з кожного.

Outcome: approved