Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей [PERSON] та [PERSON] без згоди батька за межі України. У позовній заяві зазначено, що відділом рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.06.2006 року розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Дітей - сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON] [INFO], залишено проживати із матір'ю. Враховуючи бажання позивача виїхати за межі України із дітьми для оздоровлення та відпочинку, просить дати згоду на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька на строк з 01.09.2014 року по 01.09.2015 року (уточнено термін заявою). Позивач позовні вимоги підтримала, 12 серпня 2014 року до суду подала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що у позивача та відповідача в період шлюбу народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO], що підтверджено копією Свідоцтва про народження (а.с.7), та [PERSON], [INFO], що підтверджено копією Свідоцтва про народження (а.с.9-10). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 13.11.2007 року рішенням суду від 15.06.2006 року (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 11.07.2006 року серії [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №471 від 11 липня 2006 року (а.с.6). Позивачем в судовому засіданні зазначено, що 04.09.2012 року нею зареєстровано шлюб із [PERSON] та змінено прізвище на «[PERSON]», що підтверджується копією паспорта (а.с.4). Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Ця конституційна норма конкретизується главою 15 «Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» Сімейного кодексу України. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Так, Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до положень ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За вимогами п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердже ними постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, в тому числі у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В судовому засіданні позивач в пояснення зазначила що метою даного виїзду є оздоровлення та відпочинок дітей в Іспанії. Відповідно до ст.1,2 закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Як зазначено ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. А тому, з врахуванням вищезазначеного і ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка встановлює обов'язок приділяти першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також те, що виїзд дитини за кордон на відпочинок та відвідування родини матері дитини, не порушує прав батька, суд приходить до висновку що позовна вимоги про надання дозволу [PERSON] на виїзд за межі України в країну Іспанію із неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення. Стосовно позовної вимоги про надання дозволу [PERSON] на виїзд за межі України в країну Іспанію із неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. На момент розгляду справи [PERSON], [INFO], досяг 16-річного віку, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити. Ч.3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст. 15, 313 ЦК України, ст.4 Закону України «Про порядок виїзду та в'їзду в Україну громадян України» та

Outcome: partial