Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики, в якому, з урахуванням уточнень, просить стягнути солідарно з відповідачів 119293,04 грн., з яких: 117250,00 грн. - сума основного боргу; 2043,04 грн. - 3% річних від суми боргу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.05.2015 року [PERSON] та [PERSON] позичили у позивача грошові кошти у сумі 5000,00 дол. США, про що між ними була складена розписка від 19.05.2015 року, яку вони написали власноруч. Кошти, вказані у розписці в розмірі 5000,00 дол. США відповідачі отримали повністю в той же день та зобов`язалися повернути [PERSON] до 19.07.2015 року. Позивач неодноразово зверталася до відповідачів з вимогою про повернення суми боргу, проте останні борг повертати відмовилися, мотивуючи це відсутністю коштів, та до теперішнього часу не повернули. Відповідачі не виконали зобов`язання в повному обсязі та не повернули суму заборгованості за розпискою у строк до 19.07.2015 року, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 119293,04 грн., з яких: 117250,00 грн. - сума основного боргу; 2043,04 грн. - 3% річних від суми боргу. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.02.2016р. відкрито провадження по справі. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.07.2016 року провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики зупинено до розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, яке перебувало на розгляді в Московському районному суді м. Харкова. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2017 року провадження по цивільній справі № 638/21283/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики відновлено. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.11.2017 року провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики зупинено до розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору позову удаваним, яке перебувало на розгляді в Московському районному суді м. Харкова. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.09.2019 року провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики відновлено. Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.08.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про призначення у справі судової психіатричної експертизи. У судове засідання з`явився представник позивача [PERSON] , просив позовні вимоги задовольнити та солідарно стягнути, з урахуванням уточнень, з відповідачів суму заборгованості за договором позики, а також 3% річних від простроченої суми. [PERSON] , який є також представником [PERSON] за довіреністю, у судове засідання з`явився, позовні вимоги не визнав, просив відмовити в повному обсязі. Подав заперечення проти позову, в якому зазначив, що вимоги, викладені за змістом позовної заяви, є необґрунтованими, а обставини надуманими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема, відповідачі не видавали позивачу розписку від 19.05.2015 року, за якою вони позичили у неї валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 5000,00 дол. США. [PERSON] акцентував увагу на тому, що позивач ніколи не зверталась до відповідачів з вимогою про повернення боргу чи з будь-яким іншим зверненням, а також не надала до суду будь-яких підтверджень про її неодноразові звернення. Також зазначив, що [PERSON] є недієздатною та не усвідомлювала свої дії при підписанні розписки. Дослідивши матеріали справи, заслухавши вступне слово відповідача та представників сторін, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 19.05.2015 року [PERSON] та [PERSON] позичили у [PERSON] грошові кошти у сумі 5000,00 дол. США на строк до 19.07.2015 року, що підтверджується оригіналом розписки (а.с.8) Згідно ч.ч.1,2 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ч.1, 2 ст. 639 договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Суд, дослідивши розписку від 19.05.2015 року встановив, що сторони дійшли всіх істотних умов, виклавши їх у письмовій формі та засвідчивши своїми підписами. Як зазначає ВСУ в постановах від 18.09.2013 та 02.07.2014, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати - робити відповідні правові висновки. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України визначено договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, судом встановлено, що між сторонами був укладений договір позики, за яким одна сторона надала грошові кошти у розмірі 5000,00 дол. США, а інші сторони зобов`язувались їх повернути у строк до 19.07.2015 року. У встановлений строк сума боргу повернута не була. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено наслідки порушення договору позичальником, зокрема, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Згідно наданих позивачем розрахунків 3% річних від суми позики становить 2043,04 грн. 3% річних за період з 19.05.2015 року по 16.12.2015 року (по дату подачі позову), однак суд не може погодитись із наданими розрахунками з огляду на наступне. Згідно із ч.1,2 ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. При розрахунку заборгованості за процентами від суми позики, позивачем взято суму заборгованості у розмірі 5000,00 дол. США та помножено на офіційний курс НБУ станом на 19.05.2015 року. Таким чином, сума заборгованості відповідачів у гривнях склала 5000 дол. США*23.45 грн.(офіційний курс НБУ станом на 19.05.2015 року)= 117250,00 грн. Відповідно до п. 4.1 постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними для сплати кредиторові. Таким чином, за договором позики від 19.05.2015 року взято в борг 5000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19.05.2015 року становить 117250,00 грн.; строк віддачі боргу за розпискою - 19.07.2015р. , борг станом на дату подачі позову не повернутий, а отже 3% річних від простроченої суми станом за період з 19.07.2015 року по 16.12.2015 року становить 1455,18 грн. Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується факт неповернення відповідачами суми позики у розмірі 5000 дол.США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19.05.2015 року становить 117250,00 грн., на вказану суму підлягає нарахуванню 3% річних у розмірі 1455,18 грн. за період з 19.07.2015 року (дата повернення коштів згідно розписки) по 16.12.2015 року (дата визначена позивачем), а отже загальна сума грошових коштів, що підлягають стягненню з відповідачів становить 118 705, 18 грн. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1187,05 грн. у рівних частках, стягнувши по 593,50 грн. з кожного. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial