Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Відповідач є колишнім власником вказаної квартири, зареєстрований за вказаною адресою. Згідно умов договору купівлі-продажу квартири відповідач зобовязався знятись з реєстраційного обліку до 22.07.2018 року. На даний час відповідач з реєстраційного обліку не знявся, у звязку з чим позивач звернулася з даним позовом до суду. Учасники справи, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не зявилися. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Причини неявки відповідача суду не відомі. Судом не приймається до уваги, заява від імені [PERSON] про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі, що надійшла на адресу суду електронною поштою, оскільки заява надіслана з поштової скриньки, зареєстрованої на імя [PERSON]. У звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ст. 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Судом встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу квартири серії ННІ №691965 від 19.07.2018 року [PERSON], яка діє від імені [PERSON], продала [PERSON], квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до п. 4.2. вказаного договору відповідач зобовязується знятися з реєстрації та звільнити квартиру до 22.07.2018 року. Згідно копії довідки Відділу адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку про склад сімї №31186 від 14.08.2018 року за адресою: [ADDRESS] станом на 14.08.2018 року зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Аналізуючи викладене вбачається, що право власності відповідача на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], припинено на підставі договору купівлі-продажу квартири серії ННІ №691965 від 19.07.2018 року. Власником вказаної квартири на даний час є позивач, яка має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом. З огляду на зазначене, вбачається, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, є достовірними та обґрунтованими, сумніву у суду не викликають, а тому, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved