Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Берегівського районного суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини в супроводі одного з батьків без згоди та супроводу другого з батьків, вказавши наступне. 22 грудня 1990 року позивачка уклала шлюб з відповідачем, який зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Берегівського районного управління юстиції Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 256. При реєстрації шлюбу обрала прізвище чоловіка. Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO]. Незважаючи на тривале подружнє життя, їм так і не вдалося створити міцної сім'ї. Вони виявилися різними людьми з різними характерами та поглядами на сімейне життя та ведення спільного господарства. Внаслідок цього часто не могли порозумітися, а між ними постійно виникали суперечності. Все це врешті-решт призвело до того, що в червні 2010 року фактично припинили шлюбні відносини і проживання однією сім'єю, а рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2011 року в цивільній справі № 2-75/11 їх шлюб розірвано. Після розлучення позивачка неодноразово намагалася отримати від відповідача дозвіл на виїзд їх доньки за кордон у її супроводі, однак відповідач не надає їй його. Позивачка планує щороку їздити з донькою на відпочинок за кордон, крім того, отримання вищевказаного дозволу дасть їй можливість при необхідності безперешкодно везти її на лікування в Угорщину та інші країни Європейського Союзу, де рівень медицини значно кращий, ніж в Україні. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак подала заяву, згідно якої просила справу розглянути за її відсутності, позов підтримує, просить задоволити, проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, своєчасно, причину неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи не подавав, тому на підставі ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, про що не заперечує позивачка. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши всі обставини, які мають значення для правильного її вирішення, суд приходить до наступного. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, документальне оформлення документів для зарубіжних поїздок регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», який також визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Так, відповідно до абзацу другого частини другої статті 4 вказаного Закону за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частиною першою статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частинами першою, другою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова відповідача від надання дозволу на виїзд за кордон на відпочинок його доньці є безпідставною, йде врозріз з інтересами самої дитини. Відмовляючи в наданні вказаного дозволу, відповідач зловживає своїми батьківськими правами і здійснює їх всупереч інтересам малолітньої доньки та перешкоджає позивачці у її вихованні, піклуванні про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, створенні належних умов для розвитку їхніх природних здібностей, підготовці їх до самостійного життя та праці, а тому заявлені вимоги про надання дозволу на вивезення дітей без згоди батька підлягають задоволенню. Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», пунктів 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724), статей 141, 155 Сімейного кодексу України, статей 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved