Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись при цьому на те, що вона є матір'ю [PERSON], [INFO]. В шлюбі з [PERSON] не перебуває. За їх спільною заявою,поданою до органу реєстрації, на підставі п.1 ч.2 ст.125 СК України, [PERSON] визнав себе батьком [PERSON],про що свідчить запис у свідоцтві про народження. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Їй відомо ,що відповідач працює,на його утриманні ніхто не перебуває. В судовому засіданні позивач підтримала позов в повному обсязі. Відповідач в судовому засідання позов визнав . Визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд вважає позов обґрунтованим і таким ,що підлягає задоволенню. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Виходячи з положень ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Відповідно до ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Судом встановлено ,що сторони проживали однією сім»єю, без реєстрації шлюбу.Мають спільну дитину - [PERSON] ,[INFO], який проживає разом з позивачем. Зі свідоцтва про народження дитини вбачається, що її батьком вказано [PERSON]. Відповідно до ст. 367 ЦПК України , суд вважає за необхідне допустити негайне виконання судового рішення у межах суми стягнень за один місяць.

Outcome: approved