Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон дитини [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу її батька [PERSON], на період літніх канікул з 10 червня до 10 серпня 2018року. В обґрунтування вимог посилається на те, що після розірвання шлюбу із відповідачем і по даний час дитина проживає із нею, жодної участі в житті дитини не бере, не спілкується із дитиною, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає, та безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за кордон, без жодних вагомих аргументів, тому просить суд позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просить суд позов задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений судом про час та місце розгляду справи, а тому наявні усі передумови розглядати справу заочно, на підставі наявних в ній доказів. Всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши обставини справи та здійснивши перевірку їх доказами, судом встановлено наступні обставини справи. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.01.2011 року, який розірвано 08.02.2017 року згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. В шлюбі у сторін народилася дитина - [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], актовий запис №1235. Дитина [PERSON], проживає разом із своє матір'ю позивачкою [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. У підп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що в задоволенні вимог позивача про надання дозволу на виїзд за кордон дитини [PERSON], [INFO], для оздоровлення та відпочинку на період літніх канікул з 10 червня по 10 серпня 2018року, без згоди та супроводу її батька [PERSON], слід відмовити оскільки потрібно враховувати, що суд має можливість відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» виносити рішення на конкретно визначений в часі разовий виїзд дитини без згоди одного із батьків, не позбавленого батьківських прав з зазначенням конкретного місця слідування дитини та строку, на який дитина буде знаходитися за кордоном, та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини за кордон без згоди одного із батьків суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та можливості спілкування з нею. (подібного висновку дійшов ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних прав в ухвалі від 16.03.2016 року у провадженні 6-33303ск15).

Outcome: dismissed