Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства (далі - АТ) «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору. Позовні вимоги мотивує тим, що 11.02.2008 року між її чоловіком [PERSON] та АТ «Приватбанк» укладено кредитний договір №VO21GL0000000001 про надання для придбання нерухомості коштів в сумі 56090 доларів США. Вказує, що є дружиною позичальника, а тому вказаний договір у відповідності до вимог ст. 65 СК України створює права та обов'язки для усієї сім'ї. Зазначає, що вказаний договір укладений в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки банк не надав повну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, умов кредитування, тощо, умови кредитного договору є несправедливими по відношенню до позичальника. Просить суд на підставі вимог ст.203, 215 ЦК України визнати недійсним укладений між банком та її чоловіком [PERSON] кредитний договір №VO21GL0000000001 від 12.02.2008 року. Ухвалою Любешівського районного суду від 25.04.2018 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Волинської області від 15.06.2018 року, зазначену цивільну справу передано за підсудністю на розгляд до Луцького міськрайонного суду. Ухвалю Луцького міськрайонного суду від 17.05.2018 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалю Луцького міськрайонного суду від 26.06.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого АТ «ПриватБанк» просив суд відмовити в задоволенні даного позову, оскільки, банком у відповідності до вимог закону належним чином повідомлено позичальника [PERSON], позивача [PERSON] Т,Ф., як поручителя, про умови кредитування, сукупну вартість кредиту. Позивач у нотаріально засвідченій заяві від 11.02.2008 року підтвердила факт обізнаності із умовами кредитного договору та укладення цього правочину в інтересах сім'ї. Крім того, позивачем при зверненні до суду пропущено загальний строк звернення до суду, а тому немає підстав для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору. У відповіді на відзив позивач вказав, що строки звернення до суду із зазначеним позовом ним не пропущено, так як про наявність порушення свого права позивач дізналася із судової практики Верховного Суду від 07.02.2018 року, а надана нотаріальна заява, підписана позивачем не свідчить про обізнаність із усіма умовами кредитного договору. \~ \~ \~ \~Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві, відповіді на відзив. Просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві. Просив суд відмовити в задоволенні позову. Третя особа в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча повідомлявся судом про час та місце слухання справи. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності третьої особи по наявним у справі доказам. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення. Відповідно до ст.1050 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Судом встановлено, що 11.02.2008 року між третьою особою [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (який в подальшому змінив назву на АТ «ПриватБанк») (далі АТ АТ «ПриватБанк») укладено кредитний договір №VO21GL0000000001 (далі кредитний договір), за яким [PERSON] надано кредит у розмірі 56090 доларів США строком погашення до 11.02.2028 року під 10,80 % річних шляхом перерахування вказаних коштів на відповідний розрахунковий рахунок для придбання нерухомості (а.с. 13-19). Для забезпечення виконання взятих зобов'язань по кредитному договору, між позивачем [PERSON] та відповідачем АТ «ПриватБанк» було укладено договір поруки №VO21GL0000000001/3 від 11.02.2008 року, за умовами якого [PERSON], як поручитель, відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань по вищевказаному кредитному договору (далі - договір поруки) (а.с.79-80). Із змісту ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що була чинною на момент укладення кредитного договору), ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в їх системному звязку вбачається, що банк, які фінансова установа при видачі споживчого кредиту зобовязаний надати споживачу усю необхідну інформацію, в тому числі і щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказував про недотримання банком вимог вищезазначених норм закону, проте, суд вважає такі доводи безпідставними, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч.3 ст.639 ЦК України якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Відповідно до п. 3 договору поруки, поручитель ознайомлений із умовами кредитного договору, істотні умови якого чітко визначені у п. 16 договору (а.с.79, 80). Отже, підписавши договір поруки, позивач підтвердив своє волевиявлення солідарно відповідати з боржником перед кредитором на умовах повернення кредиту, що конкретно зазначені у кредитному договорі та його додатках. Поручитель за змістом договору поруки не є споживачем послуг банку з кредитування, а, навпаки, є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника у договорі споживчого кредиту, тобто споживача. Договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не повязаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обовязку найманого працівника, або договором про намір здійснити такі дії. Отже, поручитель не може розглядатись у договорі поруки як споживач послуг банку, а тому у цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» (правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-580цс17, постанова від 24 травня 2017 року). За таких обставин, суд вважає безпідставними доводи позивача та його представника, щодо порушень прав позивача, оскільки, [PERSON], як поручитель, не являється споживачем банківських послуг. Судова практика Верховного Суду, викладена у постанові від 07.02.2018 року, в даному випадку не суперечить вказаному правовому висновку Верховного Суду України, оскільки, стосується правовідносин безпосереднього між банком і позичальником, а не поручителем. Подальше припинення поруки [PERSON] на підставі судового рішення від 19.07.2016 року (а.с.121-125) не впливає на вищевикладені висновки, оскільки, на момент укладення оспорюваного кредитного договору така порука була дійсною. Крім того, [PERSON], як дружина позивальника [PERSON], шляхом підписання нотаріально засвідченої заяви ствердила, що вищевказаний кредитний договір укладається в інтересах сім'ї і відповідає їх спільному волевиявленню (а.с.78). За змістом ст. 16 ЦК України, право на звернення до суду має кожна особа, права чи інтереси якої порушені. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що всупереч ст. 60 ЦПК України позивач та його представник не довели та не підтвердили жодними належними та допустимими доказами факт порушення прав позивача при укладенні оспорюваного правочину, а тому приходить до висновку що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог.

Outcome: dismissed