Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу та стягнення з нього на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1 500 гривень щомісячно починаючи з 08.09.2017 року до досягнення дитиною повноліття. Позивачка просить, в разі розірвання шлюбу, залишити їй права й надалі іменуватися прізвищем [PERSON] та визначити місцем проживання дитини місце проживання матері. Під час розгляду справи по суті позивачка [PERSON] у своєму вступному слові позовні вимоги підтримала повністю. Вона пояснила, що з відповідачем на протязі двох років спільно не проживають, примирення між ними неможливе. [PERSON] просить, в разі розірвання шлюбу, залишити їй шлюбне прізвище, а дитину залишити проживати разом з нею. На даний момент їх спільна дочка проживає з позивачкою та є здоровою. [PERSON] не працює, її доходи є періодичними. [PERSON] просить не стягувати із відповідача понесені нею судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] під час розгляду справи по суті позов визнав частково. Він згідний на розірвання шлюбу із позивачкою та не заперечує, щоби дитина проживала з матірю. При цьому, відповідач не згідний сплачувати на утримання дитини аліменти в розмірі 1\~500 гривень. Постійного місця роботи та систематичних доходів він немає. Відповідач зможе сплачувати аліменти на утримання дочки в розмірі 1\~000 гривень. Дослідивши докази по справі та встановивши інші фактичні обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково із слідуючих підстав. Так, у відповідності до свідоцтва про шлюб, між громадянами [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований 05.03.2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Радивилівського районного управління юстиції у Рівненській області за актовим записом № 8. Після укладення шлюбу, дружині було присвоєно прізвище чоловіка, а саме [PERSON] (а.с.4). Під час розгляду справи по суті, сторони визнали, що шлюбні відносини подружжя є фактично розірваними, так як на протязі двох років вони разом не проживають. Відповідно до ч.1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Суд робить висновок, що подальше спільне життя подружжя суперечить їхнім інтересам, збереження шлюбу є неможливим, тому його необхідно розірвати. Приймаючи рішення про розірвання шлюбу, суд керується нормами ст.24 Сімейного кодексу України(далі СК України) про те, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається Відповідно до норм ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Також судом встановлено, що до укладення шлюбу з відповідачем, позивачка іменувалася прізвищем [PERSON] (а.с.4). Згідно з нормами ст. 113 СК України, особа, яка змінила свої прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу й надалі іменуватися цим прізвищем. Позивачка та відповідач є батьками неповнолітньої [PERSON], 04.12. [INFO] (а.с.6). У відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами, про те, що спільна дитина постійно проживає з позивачкою [PERSON]М.(а.с.5,6) Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, беручи до уваги дослідженні письмові докази щодо батьківства відповідача до його неповнолітньої дочки, яка проживає з позивачкою, суд приходить до висновку про наявність у [PERSON] обовязку щодо утримання своєї дитини. Згідно ч.3 ст.181,ч.1 ст.184 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Визначаючи розмір стягуваних з відповідача аліментів, суд керується ст.182 СК України та враховує матеріальне становище позивача та відповідача, як платника аліментів. Так, під час розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] немає постійного місця роботи, його заробітки є нерегулярними. Стан здоровя малолітньої дочки є задовільним. Дані фактичні обставини також визнані сторонами. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, обовязок по здійсненню таких витрат лягає на обох батьків, у звязку з чим, при визначенні розміру аліментів має враховуватись участь кожного з батьків у таких витратах. На момент прийняття судом рішення за позовною заявою [PERSON] щодо стягнення аліментів, дитині [PERSON], [INFO], виповнилося пять повних років. У відповідності до Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік», прожитковий мінімум для дітей цього віку становить 1 492 гривні. Норми ч.2 ст. 182 СК України вказують на те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п'ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, вважаючи на норми законодавства України щодо прожиткового мінімуму для дітей певного віку та норм чинного законодавства щодо мінімального розміру аліментів, їх розмір має становити не менше 746 гривень. Таким чином, вважаючи на дослідженні докази та встановлені фактичні обставини, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання дитини у розмірі 1 200 гривень до досягнення нею повноліття. Згідно з нормами п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до пункту 3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільняються від сплати судового збору під час розгляду цивільної справи позивачі у справах щодо стягнення аліментів. Норми ч.6 ст.141 ЦПК України вказують на те, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачка [PERSON] просить суд не стягувати з відповідача на її користь судові витрати по справі. Вважаючи на норми ст. 13 ЦПК України щодо принципу диспозитивності цивільного судочинства (розпорядження учасниками справи своїми правами на власний розсуд), суд не стягує з відповідача, на користь позивача, судові витрати по справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved