Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанку», уточнивши який просить суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь грошові кошти у розмірі 1268,08 гривень та моральну шкоду у розмірі 5000 гривень. В обґрунтування заявленого позову позивачка посилається на те, що 11.09.2014 року обіймає посаду провідного казначея відділу обслуговування розпорядників коштів та інших клієнтів Головного Управління Державної казначейської служби України в Одеській області. Оскільки ГУ ДКСУ в Одеській області обслуговується тільки в ПАТ КБ «ПриватБанку» вона 16.09.2014 року оформила зарплатну картку в ПАТ КБ «ПриватБанку». 19.09.2014 року їй на мобільний телефон прийшло СМС повідомлення про списання заробітної плати, однак у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанку» їй ніяких пояснень не надали, а 21.11.2014 року роздрукували виписку в якій чітко відображено, коли і куди перераховувалася її заробітна плата. У своєму позові [PERSON] також вказує, що не отримавши очікувану заробітну плату опинилася у дуже скрутному становищі, так як не являється місцевою жителькою, проживає у орендованому житлі, за яке не змогла розрахуватися своєчасно. Незаконне позбавлення її заробітної плати привело до того, що вона була вимушена брати гроші в борг щоб якось прожити. Перелічені вище обставини на думку позивачки викликані незаконними діями працівників ПАТ КБ «ПриватБанку», завдали їй моральної шкоди, тому що вона розраховуючи отримати зароблені гроші, була позбавлена можливості скористуватися ними, позивачка вимушена була витрачати свій вільний від роботи час на зясування причин незаконного списання коштів, звертатися до керівництва відділення банку, де з нею відверто відмовлялися спілкуватися, консультуватися з юристами, готувати позови та звертатися до суду. Зазначені вище обставини, враховуючи що вона є вагітною, негативно вплинули на її моральний стан, що стало приводом для звернення з позовом до суду і про стягнення моральної шкоди. Судові засіданні по дані справі призначалися на 25.03.2015 року, 14.05.2015 року, 29.05.2015 року, 06.07.2015 року. В судовому засіданні 29.05.2015 року позивачка свої позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов з підстав викладених у позовній заяві. В судове засідання, призначене до розгляду на 27 липня 2015 року позивачка не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій вказує, що позов підтримує. Представник ПАТ КБ «ПриватБанку» в судовому засіданні 29.05.2015 року проти задоволення позову заперечував, надавши суду письмові заперечення, в яких вказується, що 06.08.2012 року між позивачкою та відповідачем був укладений трудовий договір та договір про повну матеріальну відповідальність. Позивачка була прийнята на посаду касира-операціоніста 2 категорії відділення № 62 Південного ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанку», що підтверджується копіями наказу про прийняття її на роботу. 27.08.2012 року ревізійною бригадою у складі керівника відділення [PERSON], та завідуючої касою, касиром операціоністом [PERSON] станом на 27.08.2012 року проведений перелік грошових коштів, які знаходяться в кабінці операційної каси касира [PERSON] та складено акт № 16829488 про недостачу/надлишки грошових коштів в операційній касі. Нестача складала 1448,18 гривень. Оформлення документу щодо виникнення недостачі грошових коштів (акт недостачі № 168 29488 від 27.08.2012 року) було здійснено у відповідності до встановлених у банку процедур. 10 вересня 2012 року позивачка була звільнена власним бажанням, однак недостача грошових коштів нею не погашена. Таким чином представник банку вважає, що відрахування із заробітної плати [PERSON] було здійснено на підставі зазначеного вище акту недостачі №16829488 від 27.08.2012 року у відповідності до порядку встановленого ст.ст. 130-138 КЗпП України, тому і немає підстав для задоволення позову як в частині стягнення матеріальної так і моральної шкоди. Представник відповідача в судові засідання 06.07.2015 та 27.07.2015 року не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку що позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди підлягають повному задоволенню, а щодо стягнення моральної шкоди частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ПАТ КБ «ПриватБанк». З 09 серпня 2012 року позивачка була прийнята на посаду касира-операціоніста 2 категорії відділення № 62 Південного ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк», а 10 вересня 2012 року її звільнено за власним бажанням. За період роботи [PERSON] у ПАТ КБ «ПриватБанку» на посаді касира-операціоніста, а саме 27 серпня 2012 року була проведена перевірка кількості грошових коштів, які знаходилися в кабінці операційної каси касира [PERSON] за результатами якої складено акт № 16829488 про нестачу грошових коштів в операційній касі. Після звільнення з ПАТ КБ «ПриватБанку» [PERSON] у березні 2013 року звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі та моральної шкоди у розмірі 5000,00 гривень. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року [PERSON] в задоволенні позову відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що під час виконання трудових обовязків, яке полягало у незабезпеченні схоронності матеріальних цінностей позивачкою, заподіяно матеріальну шкоду банку, що виявилася у нестачі грошових цінностей, підтверджених актом № 16829488 від 27 серпня 2014 року. Також в судому рішенні наголошується, що згідно позовної заяви та обставин справи вимога [PERSON] про стягнення коштів при звільненні ґрунтується на оскарженні відрахування із заробітної плати за актом недостачі, тому даному випадку суд застосував тримісячний строк для звернення до суду про вирішення трудового спору. Судом також встановлено, що з 11 вересня 2014 року [PERSON] обіймає посаду провідного казначея відділу обслуговування розпорядників коштів та інших клієнтів державного бюджету Управління обслуговування розпорядників та інших клієнтів Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області. Згідно з Договором № 278 про розрахунково-касовому обслуговуванні організації по видачі заробітної плати з використанням платіжних карток від 20 лютого 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Головним Управлінням ДКСУ в Одеській області, врегульовано відносини між організацією та Банком в частині відкриття карткових рахунків на користь фізичних осіб для виплати заробітної плати та інших видів виплат, розрахунково-касового обслуговування при видачі заробітної плати та інших видів виплат, передбачених діючим законодавством України, працівникам організації з використанням платіжних карток Міжнародних платіжних Систем. Згідно з Договором якість послуг повинно відповідати законодавству України, нормативним актам НБУ, регулюючим порядок надання банківських послуг. Враховуючи вищевказаний Договір позивачка влаштувавшись на роботу у Головне Управління ДКСУ в Одеській області, як інші працівники цієї установи, оформила зарплатну картку у ПАТ КБ «ПриватБанку». Сторонами підтверджено, що за час роботи позивачки у ГУ ДКСУ в Одеській області їй була нарахована та перерахована на заробітну картку, зароблена нею заробітна плата на посаді провідного казначея відділу обслуговування розпорядників коштів та інших клієнтів державного бюджету Управлвння обслуговування розпорядників та інших клієнтів ГУ ДКСУ в Одеській області, з якої працівниками ПАТ КБ «ПриватБанку» 16.09.2014 року та 19.09.2014 року проведено списання грошових коштів на загальну суму 1268,08 гривень. Сторона відповідача вважає, такі дії працівників ПАТ КБ «ПриватБанку» цілком законними, посилаючись на порушення позивачкою трудових обовязків за час її роботи у Банку, на акт про недостачу матеріальних цінностей, згідно з яким [PERSON] при звільненні з їхнього Банку у вересні 2012 року мала б відшкодувати відповідачу грошові кошти. Оскільки позивачка при звільненні, нестачу не погасила, то на думку сторони відповідача, вони у відповідності до правил ст.ст. 130-138 КЗпП України, мали законні підстави самостійно провести відрахування із заробітної плати [PERSON], навіть заробленої позивачкою на іншому місці роботи. Про те суд не погоджується з такою правою позицією сторони відповідача з огляду на наступне. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству,установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. Згідно зі ст. 132 КЗпП України за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Правилами ст. 136 КЗпП України встановлено, що покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. В контексті даної правової норми розпорядження про відрахування із заробітної плати може бути видане не пізніше двох тижнів з дня виявлення шкоди. День виявлення це день коли власник дізнався по заподіяння шкоди. Днем виявлення шкоди, встановлено в результаті матеріальних цінностей, ревізії або перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації слід вважати день підписання відповідного акту бо висновку. Сторона відповідача в обґрунтування своїх заперечень посилається на акт № 16829488 від 27 серпня 1012 року, підписаний керівником відділення Банку та [PERSON], однак розпорядження вищестоящого в порядку підлеглості органу, яке б слугувало підставою для списання грошових коштів із заробітної плати [PERSON] заробленої у ПАТ КБ «ПриватБанку» суду не надано, крім того стороною відповідача навіть не згадується про прийняття керівництвом Банку або відділення Банку, документу, який мав би бути підставою для списання грошових коштів як того передбачає ст. 136 КЗпП України. З зазначених вище підстав, суд приходить до висновку, що банк не мав правових підстав списувати грошові кошти як із заробітної плати [PERSON] у період її роботи у ПАТ КБ «ПриватБанку», так і із заробітної плати заробленої у Головному Управлінні ДКСУ в Одеській області. За правилами ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунку), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до статті 1071 ЦК України банк може списати кошти з рахунку клієнта тільки на підставі його розпорядження або ж на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором або законом між банком та клієнтом. Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі безпідставного списання банком з рахунку клієнта коштів банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Оскільки в ході розгляду справи судом не встановлено правомірності списання грошових коштів з платіжної картки [PERSON], на яку їй зараховувалася заробітна плата, також і за вимогами встановленими ст.. 1071 ЦК України, тому позов [PERSON] про стягнення незаконно списаної заробітної плати підлягає повному задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що протиправною поведінкою відповідача, яка виразилася в необґрунтованому списанні з карткового рахунку позивачки належних їй сум, які перераховані підприємством ГУ ДКСУ в Одеській області як щомісячна заробітна плата, [PERSON] завдана моральна шкода. Судом встановлено, що Банк розпорядився грошовими коштами клієнта без відповідного доручення та правих підстав, що тягне за собою настання відповідальності банку. Норма ст. 41 передбачає застереження, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове списання грошових коштів належних позивачки, прирівнюється до примусового відчуження обєктів права приватної власності майна (грошей що находяться на рахунку клієнта). Всі ці обставини, свідчать про нехтування керівниками підприємства відповідача конституційними правами громадянки, клієнта їхнього Банку, що як наслідок завдало переживань, нервових потрясінь, ставило у скрутне становище її сім'ю, негативно вплинуло на її добробут, позбавило можливості скористатися заробітною платою, на яку позивачка розраховувала. Така протиправна поведінка відповідача призвела до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, вимагала від позивачки додаткових зусиль для організації свого життя, яка будучи вагітною, вимушена звертатися за поясненнями до працівників Банку, за консультаціями до юристів, і як наслідок з позовом до суду. З цих підстав можна зробити висновок, що [PERSON] завдана моральна шкода, розмір якої суд визначає у сумі 1500 гривень, яка відповідно до вимог статей 23, 1167 ЦК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 16, 22, 23, 1066, 1067, 1071, 1166, 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 130, 136 КЗпП України, та

Outcome: partial