Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 05 травня 1999 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Даний шлюб розірвано 02 грудня 2009 року. За період їх спільного сімейного життя, а саме 24 лютого 2000 р. було придбано у ТОВ «Домобудівник» 2-х кімнатну квартиру загальною площею 51,7 кв.м. по [ADDRESS] у м.Тернополі. Всіма справами по оформленню документів займався чоловік. Ним же безпосередньо на своє ім'я 23 березня 2004 року було виготовлено свідоцтво на право власності на квартиру по [ADDRESS] у м.Тернополі. Спільною працею та за допомогою їхніх батьків (як зі сторони батьків позивача, так і зі сторони батьків відповідача) стало можливим придбання та проведення ремонту у даній квартирі, оскільки достатніх заощаджень на час укладення шлюбу у подружжя не було. Позивач працювала з 28 серпня 1998 року та мала самостійний заробіток, за роки спільного проживання своєю працею та грошовими вкладеннями брала участь в утриманні та догляді за квартирою. З 09 лютого 2001 року і по час звернення з позовом до суду позивач разом із двома малолітніми дітьми, одна з яких - дитина-інвалід, проживає у [ADDRESS]. У зв'язку з розірванням шлюбу відповідач не бажає добровільно провести розподіл спільно нажитого майна (квартири), а тому [PERSON] просить суд визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] у м.Тернополі - об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; свідоцтво про право власності на квартиру по [ADDRESS] у м.Тернополі, видане 23 березня 2004 року на ім'я [PERSON], відповідно до рішення виконкому Тернопільської міської ради №1303 від 27 грудня 2000 року, визнати недійсним; провести поділ майна, а саме квартири по [ADDRESS] у м.Тернополі, шляхом збільшення частки позивача у зв'язку з проживанням з нею дитини-інваліда [PERSON] та по причині того, що розмір аліментів, які одержують [PERSON] та [PERSON], є недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування; зобов'язати [PERSON] провести оцінку майна - 2-охкімнатної квартири по [ADDRESS] у м.Тернополі для визначення реальної вартості. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на мотиви, викладені у позовній заяві, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у запереченнях на позовну заяву, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача і поділу між колишнім подружжям не підлягає. Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. 15 травня 1999 року сторони уклали шлюб, про що свідчить відмітка у паспорті громадянина України [PERSON] серія [NUMBER] виданому Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області 06 червня 2000 року. Від даного шлюбу в сторін народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO] року, про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 01 листопада 2002 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис №445, та [PERSON], [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12 травня 2005 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис №886. Як вбачається із договору купівлі-продажу від 23 лютого 2000 року, укладеного між ТОВ «Colia» (Продавець) та [PERSON] (Покупець), продавець продає, а покупець купляє на умовах даного договору квартиру [ADDRESS] на загальну суму 25000 грн., що складає 100% вартості квартири. Розрахунки за одержану квартиру проводяться Покупцем готівкою в касу Продавця. Передача квартири у власність [PERSON] здійснюється шляхом переоформлення договору з ТОВ «Домобудівник», згідно листа за №1 від 23 лютого 2000 року. 24 лютого 2000 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» та [PERSON] уклали договір, згідно якого ТОВ «Домобудівник» зобов'язався продати [PERSON] 2-х кімнатну квартиру загальною площею 51,7 кв.м. по [ADDRESS] у м. Тернополі. Згідно підпункту 2.2. п.2 даного договору [PERSON] зобов'язується, згідно листа ТОВ «Colia», провести оплату повної вартості квартири. Квартира оплачена ТОВ «Colia» повністю через проведення взаємозаліку з ТОВ «Домобудівник». 27 грудня 2000 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради винесено рішення №1303 «Про внесення змін та доповнень до рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 11.10.2000 року №975 «Про оформлення права власності та прийняття на баланс 80-квартирного житлового будинку за адресою [ADDRESS]», згідно якого вирішено за [PERSON] визнати право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS]. 28 грудня 2000 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради видано ордер на житлове приміщення №332 серія МК громадянину [PERSON] про право на зайняття з сім'єю з 3-ох чоловік житлового приміщення житловою площею 29,7 кв.м., яка складається з 2 кімнат за адресою: [ADDRESS]. Склад сім'ї [PERSON]: [PERSON] - дружина, [PERSON] - донька. На підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1303 від 27 грудня 2000 року 23 березня 2004 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. Згідно даного свідоцтва вищевказана квартира належить [PERSON] на праві приватної власності. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 02 грудня 2009 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, 02 грудня 2009 року шлюб між сторонами розірвано. Проаналізовані вище матеріали справи оглянуті судом в копіях, однак представники сторін визнали те, що наявна в них інформація є достовірною, а тому визнання цих обставин доведенню не підлягає (ч.1 ст.61 ЦК України). Таким чином, в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи те, що [PERSON] та [PERSON], перебуваючи у шлюбі, до його розірвання, в 2000 році за спільні кошти придбали майно, а саме спірну квартиру [ADDRESS]. Як зазначено в п.23 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Розділ VII «Прикінцеві положення» СК України передбачає, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 31 січня 2004 року. Відносини між подружжям, що виникли до 1 січня 2004 року, регулюються Кодексом про шлюб та сім'ю України. До відносин подружжя, що виникли після 01 січня 2004 року, застосовується СК України. Згідно зі ст.22 КпШС України (чинному на час придбання квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до абзацу 1 ст.28 КпШС України (чинному на час придбання квартири) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Згідно з абзацом 2 ст.29 КпШС України (чинному на час придбання квартири) поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Суд, проаналізувавши вищевказані норми Закону, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання квартири за адресою: м.Тернопіль, [ADDRESS], об'єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача є підставними та підлягають до задоволення. Твердження представника відповідача про те, що спірне майно є особистою приватною власністю [PERSON] суд вважає безпідставними з огляду на наступне. Так, відповідно до вимог частин 1, 3 ст.15 Закону України «Про власність», який був чинний з 15 квітня 1991 року і діяв на час виникнення спірних правовідносин, а також роз'яснень, що містяться у пункті 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18 вересня 1987 року з наступними змінами «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України (ст.16 Закону України «Про власність»). Даних про те, що відповідач був членом ТОВ «Colia» чи ТОВ «Домобудівник» та до одруження вніс свій пайовий внесок на спірну квартиру, а тому вона є його особистою приватною власністю представником позивача не надано та в судовому засіданні таких відомостей не здобуто. Квартира за адресою: м.Тернопіль, [ADDRESS], придбана сторонами під час перебування у шлюбі за спільні кошти сім'ї, станом на 2000 рік подружжя [PERSON] та [PERSON], а тому належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як роз'яснив Пленум ВСУ у п.30 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами України законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ, спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). У квартирі [ADDRESS] зареєстровані та постійно проживають позивач [PERSON], малолітні діти сторін, дочка [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] за вказаною адресою зареєстрований, він створив нову сім'ю і тривалий час проживає за межами України. Згідно медичного висновку №3 про дитину-інваліда віком до 18 років від 11 січня 2011 року [PERSON], [INFO], є дитиною-інвалідом, що також підтверджується копіями медичної документації, яка долучена до матеріалів справи. Мати дівчинки - [PERSON], отримує державну соціальну допомогу на дитину-інваліда до 18 років, що підтверджується посвідченням [NUMBER] від 05 лютого 2009 року. Вказані обставини визнані представниками сторін, а тому не підлягають доведенню в силу ч.1 ст.61 ЦПК України. На запит суду Другий відділ ДВС Тернопільського міського управління юстиції надав інформацію №19/46317/18 від 12 листопада 2014 року, відповідно до якої: за виконавчим листом №1915/9226/2012 від 02 квітня 2013 року, про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 600 грн. щомісячно, до досягнення нею повноліття, станом на 01 листопада 2014 року борг становить 8685 грн.; за виконавчим листом №1915/9226/2012 від 02 квітня 2013 року, про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 400 грн. щомісячно, до досягнення нею повноліття, станом на 01 листопада 2014 року борг становить 5685 грн. Зважаючи на те, що з позивачем проживає двоє малолітніх дітей, одна з яких дитина-інвалід, розмір аліментів, що повинен сплачувати відповідач, однак не виконує своїх аліментних обов'язків, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування спільної дочки сторін [PERSON], [INFO], яка є інвалідом, а також їх спільної дочки [PERSON], [INFO], яка перебуває на повному утриманні [PERSON] За вказаних обставин, що мають істотне значення для справи, суд відступає від засади рівності часток подружжя, та вважає, що за [PERSON] слід визнати право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Заявлену позивачем вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру по [ADDRESS] у м.Тернополі, виданого 23 березня 2004 року на ім'я [PERSON], відповідно до рішення виконкому Тернопільської міської ради №1303 від 27 грудня 2000 року, суд вважає передчасною та відмовляє в її задоволенні, оскільки в цій частині право [PERSON] не є порушеним. Зокрема, Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 17 жовтня 2013 року №868, визначено, що для проведення державної реєстрації речового права на нерухоме майно, що є похідним від права власності, одночасно з проведенням державної реєстрації права власності на таке майно заявником подаються документи, необхідні для проведення державної реєстрації права власності на таке майно та державної реєстрації речового права, що є похідним від нього. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, в тому числі, і рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З наведеного випливає, що рішення суду, що набрало законної сили є підставою для реєстрації за [PERSON] права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. При цьому, наявність свідоцтва про право власності на спірну квартиру, яке оформлене відповідачем, не перешкоджає позивачу реалізувати своє право власника на визначену судом частку нерухомого майна. З приводу позовної вимоги [PERSON] про зобов'язання [PERSON] провести оцінку майна - 2-охкімнатної квартири по [ADDRESS] у м.Тернополі для визначення її реальної вартості, суд вважає за доцільне роз'яснити позивачу, що в цій частині нею вибрано неналежний спосіб захисту свого права, оскільки обставини на які вона покликається не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Зокрема, спірна квартира сторін не перебуває в іпотеці, інші обтяження щодо вказаного майна відсутні, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №227242525 від 24 вересня 2014 року, Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна №27242513 від 24 вересня 2014 року. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що слід визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] у м. Тернополі - об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Покликання представника позивача на те, що провадження в даній справі підлягає закриттю, відповідно до п.2 ст.205 ЦПК України, не заслуговують на увагу, оскільки позовні вимоги в справі №1915/9817/2012 [PERSON] було заявлено з інших підстав, що вбачається із змісту рішення суду від 23 серпня 2012 року. На підставі викладеного,

Outcome: partial