Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 23.10.2003 року, актовий запис №1759, неповнолітнього сина [PERSON] залишити проживати із матір'ю, стягування з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 800 грн., стягнення судових витрат. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона з 28.10.2003 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в якому у них народився син: [PERSON], [INFO]. В сторін різні погляди на життя, різні інтереси. Сторони більше 5 років не проживають однією сім'єю, спільного господарства не ведуть. Відповідач в судовому засіданні суду пояснив, що через відсутність взаємопорозуміння, збереження шлюбу стало неможливим. В той же час, відповідач частково визнав позовні вимоги та не заперечував проти розірвання шлюбу, задоволення позову в частині сплати аліментів на утримання сина, висловивши свою готовність сплачувати кожного місяця по 400 грн. на користь позивача, та не заперечував визначити місце проживання дитини з матір'ю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23.10.2003 р., згідно Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 23.20.2013 р., виданого відділом РАГСу Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №1759 (а.с.3). В ході судового розгляду справи встановлено, що станом на даний час шлюбно-сімейні відносини між сторонами остаточно припинені. Сторони зазначили про те, що їхні цінності та погляди на життя суттєво відрізняються. Згідно з ч. 2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. В ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України зазначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України). Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). В судовому засіданні сторони проти надання їм часу для примирення заперечили, посилаючись на його недоцільність та неможливість їх примирення через фактичне небажання продовжувати сімейні відносини. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, миритися вони не бажають, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, так як подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. Під час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO], згідно копії Свідоцтва про народження (а.с.4). Відповідно до ст. 141, 180 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо своїх неповнолітніх дітей, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частина 1 ст.182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частина 2 ст.182 СК України визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму, визначеного державою для відповідної категорії дітей. Відповідно до ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімумом - це є вартісна величина набору продуктів харчування та мінімального набору непродовольчих товарів, достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я та мінімальна вартість послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. При визначенні розміру аліментів суд враховує погіршення стан здоров'я дитини та матеріальне становище матері, зокрема те, що дитина, проживає разом з позивачем. Також судом враховано те, що відповідач не має постійного місця праці, а його дохід є мінливим. Також суд звертає увагу на те, що на момент розгляду справи в суді, відповідно до ст..7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», прожитковий мінімум дитини, віком від 6 до 18 років, становить 1286 грн., який порівну повинні забезпечувати батьки (близько 600 грн. на одного) Відповідно до ст.184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Дослідивши обставини справи та письмові докази, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, врахувавши те, що відповідач частково визнав позовну вимогу про стягнення аліментів, суд приходить до висновку, що позовну вимогу щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі по 800 грн. щомісячно до досягнення повноліття слід частково задовольнити: визначити розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача з врахуванням можливості такої сплати аліментів, на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів розпочати з 13.02.2014 року (з часу звернення з позовом до суду). На підставі ст. 104, 105, 110, 112, 180, 181,182, 184 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial