Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Купянського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу у сумі 118487 грн., процентів за 2014 р., 2015 р. по 100% - 4\~700 грн. щорічно та 3% річних за кожен прострочений рік, всього просила стягнути з кожного відповідача по 62\~798,11 грн., посилаючись на те, що 19.03.2014 р. відповідачем по справі була куплена квартира [ADDRESS] (Конституції) в м. Купянськ, за договором купівлі-продажу квартири від 19.03.2014 р. за 75\~000 грн. Гроші на придбання вказаної квартири у сумі 4\~700 доларів США вона давала у позику [PERSON], що підтверджується розпискою від 18.03.2014 р. За договором позики [PERSON] зобовязався повернути їй борг в сумі 4\~700 доларів США в строк до 01.01.2016 р., а у випадку неповернення суми боргу він зобовязався виплатити проценти в розмірі 100% суми боргу за кожен рік простроченої суми. Борг до цього часу не повернутий. На час укладення договору позики [PERSON] знаходився у шлюбі з [PERSON] У звязку з викладеним, позивач була змушена звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав . Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Також позивач повідомила, що розписку її син писав у неї вдома, та при цьому не була присутня [PERSON] Про те, що син писав розписку вона відповідачку не повідомляла, але позивач зазначила, що [PERSON] знала про існування розписки. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав не заперечував проти задоволення позову, пояснив, що кошти в сумі 4\~700 доларів США брав у матері під розписку, на придбання квартири. При цьому запевнив суд, що [PERSON] було відомо, про те що кошти він брав у борг, а також про існування розписки. Відповідач [PERSON] та її представник заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що [PERSON] нічого не було відомо про розписку, та про те, що [PERSON] взяв у матері кошти в борг. Про існування розписки стало відомо коли [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна. Вважала, що розписка була написана набагато пізніше, ніж указано в самій розписці, в якості захисту своїх прав при розділі сумісно нажитого майна. Також зазначили, що квартира була куплена за спільні кошти, які їм дали батьки. Разом з тим [PERSON] зазначила, що [PERSON] дійсно приносив кошти, які йому дала мати, на придбання квартири. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 18 березня 2014 року було укладено договір позики у формі письмової розписки, у відповідності до якої відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] 4700,00 доларів США зі строком повернення 01 січня 2016 року з умовою в разі непогашення боргу в визначений строк зобовязувався виплатити проценти у розмірі 100% боргу за кожен рік прострочення (а.с. 37). На даний час кошти не повернуті, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу боргової розписки. В силу ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тому суд при розрахунку заборгованості, не рахує відсотки у розмірі 100% за кожний рік прострочення, а робить розрахунок в межах заявлених позовних вимог. Судом було встановлено, що зобовязання позивача були виконані в повному обсязі в момент укладення договору та фактичної передачі грошових коштів визначених в борговій розписці, а відповідач не виконав свої зобовязання по поверненню грошових коштів, що підтверджується тим, що оригінал боргової розписки знаходиться у позикодавця. Тому, беручи до уваги, що умови зобовязання були порушені, та кошти не повернуті у строк передбачений розпискою, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів заборгованість а також 3% річних від простроченої суми. Заборгованість відповідача перед позивачем складає: 4\~832,07 доларів США, що в національній валюті України станом на 11 травня 2016 року( день звернення до суду) складає 121\~816,48 грн., а саме: -основний борг у сумі 4700,00 доларів США, що у національній валюті України станом на 11 травня 2016 року складає 118\~487,00 грн.; -3 % річних за кожний рік прострочення становлять 132,07 долара США що у національній валюті України станом на 11 травня 2016 року складає 3\~329,48 грн.; виходячи з наступного розрахунку: згідно розписки строк повернення кредиту встановлений 01.01.2016 р., отже 3% / 12 місяців = 0,25 % за кожний місяць; з 01.01.2016 по 01.12.2016 р. становить 11 місяців; 0,25 % х 11 = 2,75 % ; 4\~700 доларів США х2,75 % = 129,25 доларів США; 0,25% / 31(кількість днів в грудні) = 0,0081% (за кожний день прострочення); 0,0081х 7 = 0,06% (за період з 01.12.2016 по день винесення рішення); 4\~700х 0,06% = 2,82 долара; 2,82 +129,25= 132,07 долара США. Згідно довідки АТ «Укрсиббанк» станом на 28 квітня 2016 року було встановлено НБУ курс валют української гривні за 100 USD у розмірі 2521,5094 грн. (а.с. 9). В силу ст.\~60,\~59 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені\~ родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження\~ укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби. З матеріалів справи вбачається, що 19.03.2014 р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі продажу квартири, за яким купив та прийняв у власність квартиру за адресою: [ADDRESS]. Як повідомив у судовому засіданні [PERSON] кошти він брав у матері для придбання житла для своєї сімї, про ти цього не заперечувала [PERSON], яка підтвердила, що дійсно, кошти, які взяв [PERSON] у матері були частиною суми на придбання житла, іншу частину суми давали її батьки. Тобто з викладеного вбачається, що грошові кошти були витрачені в інтересах сімї, а отже і договір позики був укладений [PERSON] також в інтересах сімї. Що стосується доводів [PERSON] та її представника про те, що їй не було відомо про розписку і про те, що вона не давала письмової згоди на укладення договору позику, то судом встановлено наступне. За змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України договір є правочином дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, в разі укладення договору одним із подружжя виникають такі цивільні права та обов'язки, на набуття, зміну або припинення яких було спрямоване волевиявлення його учасників при укладенні договору. Тобто виходячи з визначення поняття «правочин», цивільні права та обов'язки з договору виникають у того чи в тих, на набуття, зміну або припинення зазначених прав та обов'язків спрямував дію один із подружжя при укладенні договору. Іншими словами, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки з цього договору виникають саме у сім'ї. Як вищезазначено, судом було встановлено, що грошові кошти були витрачені в інтересах сімї, а тому на думку суду даний договір створює обовязки також і для [PERSON] Відносно доводів представника [PERSON] про те, що на придбання кватири були витрачені кошти, які були надані, як матірю [PERSON], так і батьками [PERSON], оскільки згідно договору купівлі-продажу вартість квартири становить 75\~000 грн., а на березень 2014 р. 4\~700 доларів США у національній валюті України становило приблизно 45\~543 грн., то дані доводи не спростовують той факт, що [PERSON] брав грошові кошти у матері в борг. Разом з тим, суд вважає, що позивачем не вірно був зроблений розрахунок 3% річних за кожен рік прострочення за 2014 р. - 2015 р., оскільки згідно розписки [PERSON] зобовязувався повернути кошти до 01.01.2016 р., а отже відсотки за прострочення повинні бути нараховані з 01.01.2016 р. На підставі викладеного, враховуючи наявність у позивача оригіналу боргової розписки, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню. Оскільки позов обґрунтований, недоплачений судовий збір по справі у порядку ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідачів на користь держави, у звязку з тим, що позивачем був сплачений судовий збір не в повному розмірі в сумі 551,20 грн., однак оскільки дана справа, це майновий спір, то згідно ЗУ «Про судовий збір» - судовий збір становить 1% від ціни позову. В нашому випадку 1% від ціни позову становить 1218,16 грн., отже необхідно стягнути 1218,16 551,20 = 666,96 грн.

Outcome: partial