Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до Чернівецької міської ради про визнання права власності на спадкове майно. Посилалася на те, що [INFO] помер її батько [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно - житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька була вона та її матір [PERSON]. Оскільки вони постійно проживали разом з спадкодавцем та є спадкоємцями першої черги як дружина та дочка померлого, а тому фактично прийняли спадщину. [INFO] померла її матір [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме на її частку у вказаному вище житловому будинку. Вказувала на те, що нею було прийнято спадщину, оскільки вона фактично вступила у володіння спадковим майном, що узгоджується п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР та з метою його юридичного оформлення звернулись з відповідною заявою до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Балкового М.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Разом з тим, нотаріусом 09 червня 2016 року було відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки у неї відсутні належні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Рекомендовано звернутися до суду із позовом про визнання за нею права власності на вказане майно. У зв'язку із цим, просила визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] та матері [PERSON], яка померла [INFO], а саме на житловий будинок літ.А, загальною площею 95,10 кв.м., житловою площею 53,30 кв.м., літню кухню літ.В, загальною площею 39,30 кв.м., гараж літ.Г, вбиральню літ.Д, навіс літ.Ж, погреб літ.пг, яму вигрібну літ.І, огорожу літ.№1-2, що розташовані по [ADDRESS] Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, незважаючи на те, що належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Представник позивачки - [PERSON] надав до суду заяву, в якій просив слухати справу у його відсутність. Позов підтримав та просив його задовольнити. У разі відсутності представника відповідача, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача ЧМР в судове засідання не з'явився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Причину своєї неявки суду не повідомив. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що представник позивача не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає, що по справі слід постановити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження позивачки, її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Позивачка після реєстрації шлюбу з [PERSON] змінила своє родове прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.4,6). [INFO] помер батько позивачки [PERSON] та [INFO] матір [PERSON] (а.с.7,8). Після їх смерті відкрилась спадщина на належну їм частку в майні - житловому будинку літ.А, загальною площею 95,10 кв.м., житловою площею 53,30 кв.м., літню кухню літ.В, загальною площею 39,30 кв.м., гараж літ.Г, вбиральню літ.Д, навіс літ.Ж, погреб літ.пг, яму вигрібну літ.І, огорожу літ.№1-2, що розташовані по [ADDRESS] (а.с.11-14). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог чинного законодавства, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину. При цьому, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Зокрема, відповідно до вимог ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову. Відповідно до п. 4. Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Крім того, згідно з роз'ясненнями, які містяться в абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Як встановлено судом, батьки позивачки [PERSON] та [PERSON] померли [INFO] року та [INFO] року й відповідно після їх смерті відкрилася спадщина на належне їм на праві власності нерухоме майно. Таким чином, суд ураховуючи дату смерті спадкодавців, приходить до висновку, що в даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми ЦК УРСР. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкування здійснюється по закону та по заповіту. Статтею 525 ЦК УРСР визначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкоємця, а при оголошенні його померлим - день, вказаний в ст. 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини відповідно до ст. 526 цього Кодексу визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а коли воно не відоме - місце знаходження майна чи його основної частини. Згідно вимог ст. ст. 529-532 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Як вбачається із довідки від 14 травня 2016 року №360 виданої ТОВ «ТД Укрвторресурс», [PERSON] з 13 вересня 1965 року по день смерті [INFO] був зареєстрований по [ADDRESS]. Разом із ним вказаному будинку проживали та були зареєстровані дружина [PERSON] з 14 серпня 1964 року по день смерті [INFO] та дочка [PERSON] з 02 грудня 1974 року по даний час (а.с.9). Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Як вже було встановлено судом, після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] були зареєстровані та проживали у спадковому майні, тобто, в розумінні ч.ч.1,2 ст.549 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) фактично вступили в його управління та володіння ним, але не оформили свої права на вказане майно у передбаченому законом порядку. Також відповідно до вимог діючого в той час законодавства, позивачка прийняла спадщину і після смерті матері [PERSON], оскільки фактично вступила її управління та володіння. З метою юридичного оформлення спадщини, позивачка 09 червня 2016 року звернулася до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Балкового М.М. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований по [ADDRESS] (а.с.10). Разом з тим, нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності за законом на вказаний житловий будинок, оскільки встановленому законодавством порядку право власності на вказане майно за спадкодавцем зареєстровано не було (а.с.15). Діючим законодавством України передбачено, що державній реєстрації підлягає вже набуте права власності на нерухоме майно і не встановлено строки, в межах яких особа повинна здійснити державну реєстрацію і відсутність такої реєстрації не може свідчити про порушення спадкодавцем якихось обов'язків, повязаних з реалізацією набутого права власності. Відсутність державної реєстрації права власності ні яким чином не скасовує вже набуте право власності. Отже, слід дійти висновку, що відсутність державної реєстрації спадкового нерухомого майна не свідчить про неприйняття спадщини, а лише обмежує право спадкоємця щодо розпорядження цим майном. Таким чином, враховуючи вказані вище обставини, зокрема те, що позивачка [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті батьків, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved