Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Тернопільського національного економічного університету (надалі - ТНЕУ) про визнання трудової угоди з науково-педагогічним працівником такою, що укладена на невизначений строк, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 06 листопада 1998 року вона працювала в ТНЕУ. 18 червня 2007 року була переведена на посаду доцента кафедри економіки і управління інвестиціями в зв'язку з обранням за конкурсом та згідно з контрактом (наказ № 226-к від 18 червня 2007 року). З того часу з нею неодноразово переукладався контракт (трудовий договір) на один рік і кожного року продовжувався на один рік. Останній раз було укладено контракт на посаду доцента 01 серпня 2013 року на один рік і двічі продовжено на один рік. Позивач жодного разу не писала заяви на укладення з нею строкового трудового договору (контракту) та виходила на роботу кожного дня до 02 вересня 2015 року включно. 02 вересня 2015 року о 16.45 год. їй видали трудову книжку в якій було зазначено про звільнення [PERSON] 31 серпня 2015 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України) на підставі наказу №226-к/тр. Своє звільнення позивач вважає незаконним та просить суд визнати трудову угоду з науково-педагогічним працівником [PERSON] №195/13 від 31 серпня 2012 року такою, що укладена на невизначений строк; визнати незаконним і скасувати наказ ТНЕУ №226-к/тр від 31 серпня 2015 року; поновити [PERSON] з 31 серпня 2015 року на посаді доцента кафедри менеджменту та публічного управління ТНЕУ; стягнути з ТНЕУ на користь [PERSON] втрачену заробітну плату за час вимушеного прогулу. 18 лютого 2016 року позивач звернулася до суду із письмовою заявою в якій просила стягнути з ТНЕУ в її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 16508,40 грн. 24 березня 2016 року [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог в якій просить стягнути з ТНЕУ на її користь моральну шкоду в сумі 31340,00 грн. Подану заяву мотивує тим, що відповідачем постійно порушуються її законні права, що спричинило нанесення їй моральної шкоди. Зокрема, впродовж 2014-2015 років вона неодноразово зверталася до ректора ТНЕУ з приводу проведення службового розслідування щодо тодішнього завідувача кафедри, який її обмовляв, пишучи завідомо неправдиві доповідні. Проте керівництво не проводило жодних дій для зясування цих обставин, а натоміть позивачу було винесено догану, яку вона змушена була оскаржувати та скасовувати через суд, а в подальшому звільнено. На засіданні Вченої ради ТНЕУ 27 серпня 2015 року [PERSON] було публічно принижено, неправдиво звинувачено у тому, що вона самоусунулась від виконання своїх посадових обовязків, через що постраждала її ділова репутація. Позивача незаконно позбавили законного права на працю і можливості заробляти собі на життя працею, у звязку з чим вона постійно перебуває у пригніченому стані, змушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, постійно пояснювати оточуючим причини свого незаконного звільнення. Зважаючи на вищевикладене [PERSON] вважає, що ТНЕУ повинен відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі, який вона визначає в сумі тридцяти мінімальних заробітних плат, що становить 31340,00 грн. 28 квітня 2016 року [PERSON] подала заяву про уточнення розміру позовних вимог в якій просить стягнути з ТНЕУ в її користь втрачену заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 23249,33 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги та заяву про їх збільшення підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача вважає заявлений позов та заяву про збільшення позовних вимог безпідставними про що подав письмові заперечення. Просив відмовити у їх задоволенні. Суд, заслухавши пояснення позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази по справі вважає, що заявлені позовні вимоги, з врахуванням заяви про їх збільшення, до задоволення не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до п.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. [PERSON] ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що 18 червня 2007 року між Тернопільським національним економічним університетом в особі ректора та [PERSON] укладено контракт №219/09 з науково-педагогічним працівником вищого навчального закладу, що є у державній власності, згідно якого позивача призначено на посаду доцента кафедри економіки і управління інвестиціями на термін з 18 червня 2007 року до 31 серпня 2009 року. Пунктом 6.1. цього Контракту передбачено, що він може бути припинений або розірваний з підстав, передбачених чинним законодавством та умовами контракту, зокрема передбачено припинення контракту після закінчення терміну його дії. 15 квітня 2009 року [PERSON] звернулася із письмовою заявою до ректора ТНЕУ про продовження дії контракту з 01 вересня 2009 року. Відповідно до п.6.6. контракту від 18 червня 2007 року №219/09, враховуючи письмове звернення [PERSON], продовжено дію контракту про призначення позивача на посаду доцента кафедри менеджменту організацій та інвестицій на термін з 01 вересня 2009 року по 31 серпня 2012 року та переведено її на 0,8 ставки. 31 серпня 2012 року між Тернопільським національним економічним університетом в особі ректора та [PERSON] укладено контракт №195/13 з науково-педагогічним працівником вищого навчального закладу, що є у державній власності, згідно якого позивача призначено на посаду доцента кафедри менеджменту організацій та інноваційного підприємництва на термін з 01 вересня 2012 року до 31 серпня 2013 року. Пунктом 6.1. цього Контракту передбачено, що він може бути припинений або розірваний з підстав, передбачених чинним законодавством та умовами контракту, зокрема передбачено припинення контракту після закінчення терміну його дії. 30 серпня 2013 року [PERSON] звернулася із письмовою заявою до ректора ТНЕУ про продовження дії контракту з 01 вересня 2013 року. Відповідно до п.6.6. контракту від 31 серпня 2012 року №195/13, враховуючи письмове звернення [PERSON], продовжено дію контракту про призначення позивача на посаду доцента кафедри менеджменту організацій та інноваційного підприємництва на термін з 01 вересня 2013 року по 31 серпня 2014 року та переведено її на 0,8 ставки, у звязку з чим 30 серпня 2013 року внесено зміни до контракту від 31 серпня 2012 року №195/13. 29 серпня 2014 року, з врахуванням письмової заяви [PERSON] про продовження їй дії контракту, внесено зміни до контракту від 31 серпня 2012 року №195/13 та продовжено його дію з позивачем на термін з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року. Призначено [PERSON] на посаду доцента кафедри менеджменту організацій та інноваційного підприємництва та переведено її на 0,5 ставки. [PERSON] з протоколу №1 засідання Вченої ради Тернопільського національного економічного університету від 27 серпня 2015 року «Про обрання за конкурсом на заміщення вакантних посад», в частині обрання за конкурсом [PERSON] на посаду доцента кафедри менеджменту та публічного управління (0,5 ст.), ухвалено не обирати позивача на вказану посаду. Наказом ректора Тернопільського національного економічного університету №226-К/тр від 31 серпня 2015 року [PERSON], доцента кафедри менеджменту організацій та інноваційного підприємництва на 0,5 ставки, звільнено з посади 31 серпня 2015 року в звязку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України), про що в трудовій книжці позивача зроблено відповідний запис. Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У ст.2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімально розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст.21 КЗпП України). Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути безстроковий, на визначений строк та таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ст.21 КЗпП України). Відповідно до ч.3 ст.54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору. [PERSON] з п.10 «Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації», затвердженого наказом Міністерства освіти України від 24 грудня 2002 року, яке було чинним на час укладення контракту між Тернопільським національним економічним університетом та [PERSON], відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміні трудового договору має право кожна із сторін. Пунктом 9 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України розяснив, що, згідно з ч.2 ст.23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст.9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається зі змісту укладеного між сторонами контракту №195/13 з науково-педагогічним працівником вищого навчального закладу, що є у державній власності, від 31 серпня 2012 року, з наступним внесенням до нього змін 30 серпня 2013 року та 29 серпня 2014 року, [PERSON] неодноразово виявляла бажання та укладала з Тернопільським національним економічним університетом саме строковий трудовий договір. Умовами цього контракту (п.6.1.) передбачено його припинення після закінчення терміну його дії. Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (п.2 і 3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Тобто, звільнення працівника у звязку із закінченням дії строкового трудового договору є лише наслідком спливу строку дії строкового трудового договору та не є ініціативою роботодавця. Таким чином, наказ ректора Тернопільського національного економічного університету №226-К/тр від 31 серпня 2015 року в частині звільнення [PERSON] в звязку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України) є законним та скасуванню не підлягає. Щодо вимог позивача про визнання трудової угоди з науково-педагогічним працівником [PERSON] №195/13 від 31 серпня 2012 року такою, що укладена на невизначений строк, суд виходить з наступного. Так, ст.39-1 КЗпП України передбачено, якщо після закінчення строку трудового договору (п.2 і 3 ст.23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною 2 статті 23, вважається такими, що укладені на невизначений строк. Водночас, як встановлено в судовому засіданні, 27 серпня 2015 року Вчена рада Тернопільського національного економічного університету не обрала [PERSON] на посаду доцента кафедри менеджменту та публічного управління за конкурсом, а тому між сторонами не мало місця продовження трудових відносин, згідно контракту №195/13 з науково-педагогічним працівником вищого навчального закладу, що є у державній власності, від 31 серпня 2012 року, з наступним внесенням до нього змін 30 серпня 2013 року та 29 серпня 2014 року. За вказаних обставин, посилання позивача на те, що трудова угода з науково-педагогічним працівником [PERSON] №195/13 від 31 серпня 2012 року є такою, що укладена на невизначений строк безпідставні, оскільки продовження трудових відносин після спливу строку контракту може мати місце за взаємною згодою сторін трудового договору. Вимоги позивача про стягнення в її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу не підлягають до задоволення, оскільки, у відповідності до ст.235 КЗпП України та п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами), стягнення середньомісячного заробітку можливе лише коли звільнення буде визнано незаконним, а таких обставин в судовому засіданні не встановлено. Також, не підлягають до задоволення позовні вимоги [PERSON] про стягнення грошового відшкодування моральної шкоди в розмірі 31340,00 грн., оскільки судом не встановлено порушення законних прав працівника, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, як це передбачено ст.237-1 КЗпП України. Врахувавши вищевказані обставини та вимоги закону, суд вважає, що позивач була звільнена з роботи відповідачем з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Тернопільського національного економічного університету про визнання трудової угоди з науково-педагогічним працівником такою, що укладена на невизначений строк, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у звязку з їх безпідставністю.

Outcome: dismissed