Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 2005 року до 2013 рік перебувала у шлюбі з [PERSON]. Вони мають двох спільних дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З серпня 2013 року відповідач усіляко відмовляється підтримувати її з дітьми матеріально. Діти проживають разом з нею та знаходяться на повному її утриманні. Позивач зауважила, що вона не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за молодшою дитиною до досягнення нею трирічного віку. Єдиним доходом є державна допомога на дітей, якого не достатньо для нормального фізичного та духовного розвитку дітей. Відповідач офіційно не працює, а тому позивач просила суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі 1000 грн. щомісяця до повноліття дітей. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги. Суду пояснила, що не проживає разом з відповідачем. Діти проживають з нею та знаходяться на повному її утриманні. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, не купує речі та взагалі ніяк не турбується про їх життя. Лише одного разу за весь цей час дав 100 грн. Їй відомо, що відповідач працює неофіційно, інших дітей не має, а тому має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. Окрім того старший син є інвалідом та потребує лікування. Її єдиним доходом є державна допомога на дітей близько 2200 грн. Позивач також додала, що вже раніше зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів, а потім відмовилась від позову, оскільки в судовому засіданні відповідач пообіцяв надавати матеріальну допомогу, проте цього не робить. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову в повному обсязі заперечував, посилаючись на те, що відповідач ніде не працює, а тому має змогу платити аліменти лише в мінімальному розмірі, визначеному законодавством, а саме, 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також відповідач купує іграшки та одяг, сплачує комунальні платежі за будинок, який належить позивачу. Інших дітей відповідач не має. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] мають двох спільних дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується їх свідоцтвами про народження (а.с.3-4). Діти проживають з позивачем та знаходиться на повному її утриманні, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оскільки відповідач є батьком двох малолітніх дітей, домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дітей між сторонами у справі, досягнуто не було, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню. Враховуючи те, що відповідач не має регулярного, стабільного доходу, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі. Відповідно до положень ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я дітей, а саме те, що старший син, [PERSON], є дитиною-інвалідом, що підтверджується довідкою Управління соціального захисту населення Верхньодніпровської райдержадміністрації від 25 березня 2014 року (а.с.12) та медичним висновком № 20 про дитину-інваліда від 15 серпня 2012 року (а.с.13) , а тому потребує лікування, той факт, що діти потребують утримання, та те, що відповідач не має на утриманні непрацездатних батьків, інших дітей. При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти в більшому ніж мінімальний розмір аліментів з огляду на наступне. Згідно з ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Судом встановлено, що позивач, як мати, несе самостійно обов'язки по вихованню, утриманню, фізичному, духовному та моральному розвитку дітей, піклуванню про їх здоров'я, освіту, щоденні турботи, а батько не виконує покладені на нього батьківські обов'язки в тому ж обсязі як і мати, а тому, на думку суду, має хоча б забезпечувати належне матеріальне утримання своїх двох малолітніх дітей, оскільки утримання дітей є його батьківським обов'язком, а не правом. Неможливість працевлаштування відповідача, як підставу для визначення аліментів в мінімальному розмірі, суд також вважає необґрунтованою, оскільки, як пояснив представник відповідача, [PERSON] фізично здоровий, за станом здоров'я може працювати. Доказів про наявність інших об'єктивних причин для неможливості працевлаштування відповідачем не надано. Також суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на те, що позивач отримує державну допомогу, в розмірі двох прожиткових мінімумів на двох дітей, оскільки [PERSON], знаходячись у відпустці по догляду за молодшою дитиною до досягнення нею трирічного віку, цілком на законних підставах не працює, іншого доходу, окрім державної допомоги не має, а тому змушена утримувати на дані кошти не лише дітей, але і себе. Суд приймає до уваги посилання представника позивача на те, що позивач вже зверталася до суду із заявою про стягнення з [PERSON] аліментів, проте відмовилась від позову і провадження у справі було закрито (а.с.14). Проте, на думку суду, дана обставина не свідчить про позбавлення позивача права звернутися до суду знову, оскільки відповідач не виконує належним чином обов'язок по утриманню дітей. Жодних доказів на спростування даних обставин відповідачем не надано. Також судом було відхилено клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи копії квитанцій про сплату комунальних послуг за утримання будинку, який належить позивачу, оскільки судом встановлено, що в даному будинку по [ADDRESS], мешкає відповідач, а позивач проживає разом з батьками, а тому утримання житла, яким він фактично користується є його обов'язком нарівні з власником, та не впливає на його обов'язок по утриманню дітей, а також не є істотною обставиною, яка б могла бути врахована судом при визначенні розміру аліментів. Приймаючи до уваги встановлені обставини, а саме реальну можливість відповідача сплачувати аліменти, роз'яснивши позивачу її право звернутися до суду з позовом про збільшення суми аліментів у випадку зміни матеріального становища відповідача, суд приходить до висновку про визначення розміру аліментів в сумі 800 грн. щомісяця на двох дітей до досягнення ними повноліття. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що згідно з п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача було звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду, тому відповідно до ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави у розмірі 243 (двісті двадцять дев`ять) грн. 60 коп. Згідно п.1 ч.1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial