Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 31865,26 гривень, середній заробіток за час затримки по день постановлення судового рішення, а також моральну шкоду в сумі 20000,00 гривень, посилаючись на таке: вона знаходилась з відповідачем у трудових відносинах на підставі контракту номер 05/04, згідно якого була прийнята на посаду керівника відповідача. Відповідно до наказу номер 4-к від 05 квітня 2013 року вона приступила до виконання обов'язків Генерального директора Боржника у відповідності до умов контракту номер 05/04 від 05 квітня 2013 року. 02 травня 2013 року наказом номер 4 затверджено штатний розпис Відповідача, згідно якого посадовий оклад позивачки становив 13461,23 гривень. Згідно наказу номер 4-к від 03 лютого 2014 року її було звільнено з посади згідно ст. 38 КЗпП України на підставі заяви про звільнення позивача від 21 січня 2014 року. Позивач була змушена написати заяву на звільнення з роботи та розірвання контракту у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань по оплаті праці. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з усними вимогами про сплату заборгованості по заробітній платі, однак отримувала невмотивовані відмови. Позивачка вказує на те, що дії відповідача є незаконними, оскільки порушують її права. Відповідачем порушені вимоги ст. 116 КЗпП України. Вона вважає, що відповідачем має бути виплачена заробітна плата за період з грудня 2013 року по січень 2014 року, яка становить 31865,26 гривень; середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 291783,35 гривень та відшкодувати моральну шкоду в сумі 20000,00 гривень відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, посилаючись на те, що протягом великого строку вона не отримувала заробітну плату, на момент подання позову вона перевищує один рік, а також кількість зусиль для організації свого життя, у зв'язку з вимушеним звільненням, а також зусиль на отримання належних їй грошових коштів, розмір завданої моральної шкоди позивачка оцінила саме в цю суму. В день розгляду справи у суді позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 3683,48 гривень; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 237644,37 гривень та моральну шкоду в сумі 20000,00 гривень. У судовому засіданні позивачка та її представники адвокат Гурська А.С. та Фекийшгазі К.С. підтримали позовні вимоги. Представник відповідача не з,явився до судового засідання, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню за таких підстав: 05 квітня 2013 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Авалон» було укладено контракт номер 05/04, відповідно до якого позивачка була прийнята на роботу на посаду Генерального директора ТОВ «Торгова компанія «Авалон», про що свідчить наказ номер 4-к від 05 квітня 2013 року, підписаний позивачкою. Строк дії контракту складає один рік з 05 квітня 2013 року до 05 квітня 2014 року. Наказом номер 4 від 03 травня 2013 року затверджено штатний розпис, відповідно до якого посадовий оклад Генерального директора, який обіймала позивачка складає 13461,23 гривень. Наказом номер 4-к позивачка була звільнена від посади за власним бажанням. Станом на день звільнення позивачки невиплачена заробітна плата склала: за грудень 2013 року 13481,23 гривень; за січень 2014 року - 20706,00 гривень; за лютий 2014 року - 2696,25 гривень. Таким чином, за період з 01 грудня 2013 року по 03 лютого 2014 року заборгованість по заробітній платі складає 36883,48 гривень. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У судовому засіданні встановлено, що на день звільнення на рахунках відповідача не було грошових коштів, про що знала позивачка та про що вона повідомила суд. У відповідності до ст. 117 КЗП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв' ків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вбачається з трудової книжки позивачки, вона працевлаштувалась з 04 лютого 2014 року. До суду звернулася 22 травня 2015 року, тобто біль ніж один рік три місяці після звільнення. Відповідно до ст. 233 КЗПП України працівник може звернутися за заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - і місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У відповідності до ст. 234 КЗПП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗПП України, суд може поновити ці строки. У судовому засіданні встановлено, що позивачка пропустила строки без поважних причин, більш того, не зверталася до суду з заявою про поновлення цих строків. Таким чином в решті позовних вимог слід відмовити за пропуском строку звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial