Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що вона зареєстрована та постійно проживає в [INFO]. Дана квартира належить їй на праві приватної власності, відповідно до витягу з державного реєстру правочинів № 2004281 від 10.01.2006 року. У квартирі, окрім неї, зареєстрований ще [PERSON], який там не проживає протягом тривалого часу, а саме з 2009 року. У зв'язку з фактичною реєстрацією [PERSON] у будинку, позивач змушена щомісячно сплачувати плату за житлово-комунікаційні послуги за зареєстрованих мешканців, що створює їй суттєві незручності, як у фінансовому плані, так і в користуванні житлом. Вищевказане і стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про втрату [PERSON] права на користування житловим приміщенням. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, однак представником позивача було подано суду клопотання про розгляд даної справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання також не зявився, надавши суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст.206 ЦПК України). А тому, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, та, зважаючи на визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. [PERSON] з Державного реєстру правочинів № 1106157 власником вартири № 16, будинку № 36, що по вулиці Ватуіна в м. Вінниці є [PERSON], яке набуте нею на підставі договору дарування квартири від 10 січня 2006 року, посвідчений Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 5,10) Відповідно до довідки ПП «Бокуд» № 2036 від 14.05.2018 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 2 чоловік: [PERSON] власник, та [PERSON] внук (а.с.8). Актом № 1457 від 30.07.2018, комісія встановила, що зі слів сусідки, [PERSON], яка зареєстрована за адресою [INFO], [PERSON] [INFO] не проживає за адресою [INFO] з 2009 року по даний час (а.с.6). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). [PERSON] із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадянин, який має у приватній власності будинок (квартиру), має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд та має право звернутися в суд про виселення. [PERSON] із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. [PERSON] із ст. 72 ЖК УРСР, суд визнає особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача у квартирі за адресою: [ADDRESS], понад шість місяців, суд приходить до переконливого висновку, що вимоги позовної заяви про визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним вище жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved