Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Київського районного суду м.Полтави з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановити факт, що її вимушене переселення у вересні 2014 року з окупованої території Луганської області (м.Луганськ) відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. У заяві посилалася на те, що вона постійно проживала у [ADDRESS] , мала роботу та налагоджений побут. Відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року «Про рішення національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 р. «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» на території Луганської області розпочато антитерористичну операцію. Місто Луганськ визнано тимчасово окупованою територією України. 11 липня 2014 року через своє проукраїнське переконання та принципове ставлення до єдності та територіальної цілісності України була затримана (викрадена) учасниками збройних формувань Російської Федерації та до 02.09.2014 року утримувалася, де до неї застосовувалися катування, нелюдське та таке, що принижує гідність поводження, залучення до примусової праці. У такій же ситуації був і її чоловік. Після звільнення заявник негайно переїхала на підконтрольну Україні території. Вироком Білокуракинського райсуду Луганської області від 08.04.2015 року встановлено особу, одного із злочинців, який здійснював незаконне затримання (викрадення) заявника і його дружини та допитував їх в незаконних місцях несвободи. Заявник визнана потерпілою у даному кримінальному провадженні. Зараз заявник вимушена проживати в м. Полтаві, через триваючу збройну агресію Російської Федерації не може повернутися до м. Луганська, змушена істотно змінити побут та спосіб життя. Встановлення зазначеного факту породжуватиме для заявника юридичні наслідки, а саме виникнення права на справедливу компенсацію з держави - агресора, якою є Російська Федерація. У судовому засіданні заявник заяву підтримала та просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заяви. Відповідно до ухвали суду від 22.08.2019 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення заявника, представника заінтересованої особи, свідка, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 09 січня 1993 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . З 12 лютого 2002 року заявник була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Відповідно до довідок від 31 липня 2018 року №43 та від 16.10.2014 року заявник взята на облік внутрішньо переміщеної особи з вересня 2014 року, зареєстроване місце перебування [ADDRESS] . Згідно вироку Білокуракинського районного суду Луганської області від 08 квітня 2015 року, який набрав законної сили, [PERSON] визнаний винним за ч.2 ст.146, ч.2 ст. 260 КК України та йому призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі. Вироком встановлено, що 12 липня 2014 року в приміщенні ізолятора тимчасового тримання [PERSON] допитував один з викрадачів [PERSON] [PERSON] в числі інших осіб, зі зброєю, в камуфльованому одязі, брав безпосередню участь у її затриманні, обшуку її квартири. [PERSON] підтвердив, що брав участь у допиті [PERSON] та [PERSON] Також даним вироком встановлено, що [PERSON] своїми умисними протиправними діями, що виразилися у незаконному позбавленні волі та викраденні людини, вчинених щодо двох осіб, за попередньою змовою групою осіб, із застосуванням зброї, здійснене протягом тривалого часу, вчинив злочин передбачений ч.2 ст. 146 КК України. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічна норма закріплена і в ч.1 ст.16 ЦК України Згідно зі статтею 4 Конвенції ООН про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про точну причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено. Не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. У відповідності до частини шостої статті 5 Закону України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації громадянам України у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Україна сприяє забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях (стаття 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»). Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1 Конвенції, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території. У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю над відповідною територією, так і заходів для забезпечення особистих прав заявника. Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав,свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII затверджено звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому, зокрема, вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року Російська Федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Законодавець не визначив іншого, позасудового способу чіткого встановлення причинно-наслідкового зв`язку між вимушеним переселенням осіб із зони проведення бойових дій, з окупованих територій на Сході України та військовою агресією Російської Федерації. Допитаний в судовому засіданні сідок [PERSON] надав пояснення та повністю підтримав всі обставини викладені у заяві, а також вказував, що їх вимушене переселення у вересні 2014 року з окупованої території Луганської області (м. Луганськ) відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що заявником доведено юридичний факт, що вимушене її переселення у вересні 2014 року з окупованої території Луганської області (м. Луганськ) відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

Outcome: approved