Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до ВАТ «Слов`янське хлібоприймальне підприємство», про стягнення суми авансу. Свої вимоги обґрунтувала тим, що у травні 2020 року вона дізналась про те, що ліквідаційною комісією ВАТ «СХП» здійснюється продає адміністративної будівлі прощею 685,5 кв.м. Зв`язавшись з головою ліквідаційної комісії, вона домовилась про укладання договору купівлі-продажу зазначеної будівлі. 15 травня 2020 року позивач сплатила до каси підприємства 200000 гривень, після чого відповідач тривалий час обіцяв підготувати документи для продажу приміщення адміністративної будівлі для належного укладання договору. Крім того, протягом тривалого часу відповідач не здійснював жодних дій з належного нотаріального оформлення договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим 01 липня 2020 року позивач зверталась до відповідача з вимогою про нотаріальне посвідчення договору. Однак, відповідач ухилився від цього і у вересні 2020 року заявив, що йому необхідно звернутись до суду із позовом про визнання договору укладеним та визнання права власності на будівлі. Проте, рішенням суду від 18 листопада 2020 року в задоволенні вказаного позову відмолено. До теперішнього часу договір купівлі-продажу адміністративної будівлі площею 685,5 кв.м., розташованої в [ADDRESS] , не укладено з вини відповідача, оскільки останній на неодноразові вимоги про укладення та нотаріальне посвідчення договору не відреагував, продовжує ухилятись від укладення договору та не повертає сплачені грошові кошти. Тому, просить суд стягнути з відповідача суму авансу в розмірі 200000 гривень та судові витрати. В судове засідання позивач не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій на заявлених нею вимогах наполягала, просила задовольнити їх у повному обсязі. Будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи представник відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим суд, відповідно до ст. 280 ЦПК України дійшов до висновку, про можливість ухвалення заочного рішення, на підставі наявних у справі доказів Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ВАТ «Слов`янське хлібоприймальне підприємство», про стягнення суми авансу, підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Так, у судовому засіданні із достовірністю встановлено, що 15 травня 2020 року позивачем сплачено на рахунок ВАТ «Слов`янське хлібоприймальне підприємство» 200000 гривень у якості завдатку за Договором купівлі-продажу № 5 від 11 травня 2020 року. За умовами вказаного Договору купівлі-продажу № 5 від 11 травня 2020 року, ВАТ «СХП» зобов`язалось продати, а [PERSON] зобов`язалась прийняти та оплатити вартість адміністративної будівлі, загальною площею 685,5 кв.м. розташованої за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов даного Договору. Крім того, 15 травня 2020 року сторонами складено Акт прийому-передачі майна до Договору купівлі-продажу № 5 від 11 травня 2020 року, за яким продавець передав, а покупець прийняв адміністративну будівлю, загальною площею 685,5 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії Довідки про балансову належність № 24, виданої 11 травня 2020 року ВАТ «Слов`янське хлібоприймальне підприємство», нежитлова будівля (адміністративна будівля), загальною площе. 685,5 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , є власністю ВАТ «Слов`янське хлібоприймальне підприємство» та обліковується на балансі останнього. Вказаний Договір та Акт до нього підписано сторонами та скріплено печаткою товариства, проте не посвідчено нотаріально. Частиною першою статті 182 Цивільного кодексу України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. З приводу нотаріального посвідчення позивач зверталась до відповідача із відповідною заявою від 01 липня 2020 року. Дану заяву отримано відповідачем 03 липня 2020 року, однак будь-яких дій направлених на проведення нотаріального посвідчення правочину та державної реєстрації прав на нерухоме майно, останнім не здійснено. Відповідно до пп. 5.2.2 п. 5.2 Договору купівлі-продажу № 5 від 11 травня 2020 року, продавець (ВАТ «СХП») зобов`язався протягом місяця з моменту підписання даного договору підготувати відповідні документи, які є необхідними для подальшого нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (стаття 203 ЦК України). Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (стаття 1213 цього Кодексу). Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Перевіряючи доводи позовної заяви, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами правочин, зважаючи на його умови та згідно з положеннями чинного законодавства України повинен вчинятись у письмовій формі з нотаріальним посвідченням. Оцінюючи зміст спірних відносин суд встановив, що за умовами угоди між сторонами, позивач зобов`язувався прийняти та оплатити належний відповідачу об`єкт нерухомого майна, а ВАТ «Слов`янське хлібоприймальне підприємство» зобов`язалось передати [PERSON] цей об`єкт нерухомості, проте всупереч досягнутим домовленостям відповідач жодних дій, передбачених умовами укладеного договору та нормами діючого цивільного законодавства, та направлених на здійснення державної реєстрації правочину не здійснив. Таким чином, ВАТ «СХП» безпідставно набуло грошові кошти, які належать [PERSON] та до теперішнього часу відповідач жодним чином не повернув позивачу зазначені грошові кошти. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні, підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Отже, у разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена припинена або була відсутня взагалі. Так, положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у своїй постанові від 02 березня 2016 року (справа № 6-3090цс15). Статтею 1213 Цивільного кодексу України визначено порядок повернення в натурі безпідставно набутого майна, зокрема, передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України та вважає за належне стягнути з відповідача на користь позивача суму безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 200000 гривень. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 2000,00 гривень, а отже судовий збір в даному випадку підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved