Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа державний нотаріус Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області про визнання договору дарування 1/3 частки квартири недійсним. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 11 листопада 2015 року між [PERSON] «дарувальник» та [PERSON] «Обдаровуваний» укладено договір дарування 1/3 частки квартири. Предметом договору була третина квартири №5, що знаходиться в житловому будинку №11 по вул. Леніна (вул. [PERSON]) м.Першотравенська, Дніпропетровської області. Згідно пункту 5 договору «Дарувальник стверджує, що житло, частка, якого є предметом договору на момент укладання не заставлено, під податковою заставою, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває». Позивач вважає, що договір дарування 1/3 частки квартири між [PERSON] та [PERSON] «обдаровуваний» від 11.11.2015 року підлягає визнанню недійсним виходячи з наступного. 05 травня 2005 року [PERSON] отримала позику від [PERSON] в розмірі 1000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 7993,00 грн. Внаслідок неповернення [PERSON] позики у встановлений домовленостями строк [PERSON] змушена була звернутися за захистом свого порушеного права до суду. В результаті розгляду цивільної справи №0430/1989/2012 Першотравенським міським судом Дніпропетровської області 04 листопада 2013 року винесено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 36582,22 грн. Рішення відповідачем було оскаржено до апеляційної та касаційної інстанції. Апеляційна та касаційна скарги відповідача були відхилені, а рішення від 04 листопада 2013 року було залишено без змін. Також, в результаті розгляду справи №186/1317/15-ц Першотравенським міським судом Дніпропетровської області 11 серпня 2016 року винесено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 20819,47 грн. Судове рішення не оскаржувалось та набуло законної сили. В подальшому, 11 грудня 2013 року було відкрито виконавче провадження №41198806 по виконанню судового рішення №0430/1989/2012. Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців №100894359 від 19.06.2015 року в спеціальному розділі «Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяження» №1102865 міститься запис «арешт на нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності [PERSON]В.» «Обтяжувач: Відділ ДВС Першотравенського міського управління юстиції у Дніпропетровській області», «Дата обтяження 29 травня 2013». Будь-якого запису, щодо звільнення нерухомого майна з-під арешту не міститься. Таким чином, нерухоме майно, а саме предмет договору дарування квартира [ADDRESS] (вул. [PERSON] ) м.Першотравенськ, Дніпропетровської області на момент укладання договору дарування 11 листопада 2015 року перебував під арештом. Позивач прохає суд визнати договір дарування 1/3 частки квартири [PERSON] «Дарувальник» та [PERSON] «Обдарований» від 11 листопада 2015 року недійсним. Застосувати наслідки недійсності шляхом внесення інформації до Реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців. У судове засідання позивач та її представник не зявилися надали заяву про розгляд справи за їх відсутності за наявними в матеріалах справи документами. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності з урахуванням наданих нею письмових заперечень, відповідно до яких прохала суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свої заперечення проти позову відповідач обґрунтовує тим, що позивач не є стороною договору дарування, укладеного між нею та [PERSON]В, а тому не може його оспорювати, до того ж позивач не надала суду доказів порушення її прав під час вчинення зазначеного вище договору дарування. Крім того [PERSON] зазначила, що договір дарування нею був укладений реально. Відповідач [PERSON]В в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов [PERSON] не визнав у повному обсязі. При винесенні рішення по справі прохав суд врахувати, що угода відбулася, по ній наступили реальні наслідки, так як він особисто, його дружина та їх дитина проживають в квартирі, частку якої йому подарувала мати [PERSON] Представник третьої особи Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, де зазначив, що покладається на рішення суду. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, зясувавши обставини справи, суд вважає встановленими наступні факти та обставини. 01 серпня 2012 року [PERSON] звернулася до Першотравенського міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики (а.с.28). 26 квітня 2013 року в рамках зазначеної вище цивільної справи [PERSON] подала заяву про забезпечення позову в якій прохала суд накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно відповідачки [PERSON], яке належить їй на праві приватної власності (а.с.166). Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2013 року було накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності [PERSON] на загальну суму 37095 гривень 80 копійок (а.с.163). Зазначена вище ухвала була направлена на виконання 07 травня 2013 року до ВДВС Першотравенського міського управління юстиції (а.с.172). 14 травня 2013 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №379224336 в рамках якого державним виконавцем були винесені постанови: -від 15 травня 2013 року про накладення арешту на все рухоме майно яке належить боржнику [PERSON]; - від 22 травня 2013 року про накладення арешту на квартиру [ADDRESS]; - від 22 травня 2013 року про накладення арешту на магазин по вул. Горького,3 м.Першотравенська. Постанови державного виконавця були направлені на виконання до органів, які здійснюють реєстрацію прав на майно та сторонам. Доказів скасування постанов державного виконавця від 15 та 22 травня 2013 року матеріали справи не містять . Виконавче провадження № 37924336 було закінчено 25 червня 2013 року у звязку з фактичним повним виконанням рішення( п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження») (а.с.161-162). 29 травня 2013 року державним реєстратором Першотравенського міського управління юстиції [PERSON] в Єдиний реєстр заборон відчуження обєктів нерухомого майна на підставі постанови про накладення арешту ВП 37924336, виданої 27.05.2013 року державним виконавцем відділу ДВС Першотравенського МУЮ [PERSON], внесено запис №1102865 про обтяження 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.153). Згідно рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 5505 грн.11 коп. основного боргу та відсотки за користування позикою в сумі 31077 грн.11 коп., а всього стягнуто 36582 грн. 22 копійки (а.с.28-32). 11 листопада 2015 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний), який доводиться дарувальнику сином, укладено договір дарування 1/3 частки , посвідчений державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1-3478 (а.с. 25-26). Згідно умов якого дарувальник, яка обізнана про безоплатність цього правочину, без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз подарувала своєму сину, а обдаровуваний прийняв в дар від своєї матері 1/3 частку квартири №5, яка знаходиться в житловому будинку №11, розташованому на вул. Леніна в м.Першотравенську Дніпропетровської області. Дарувальник стверджує, що на момент укладення цього договору житло, частка якого є предметом цього договору нікому іншому не продано, не подаровано, як внесок до статутного капіталу юридичної особи не передано, не відчужено іншим способом, не заставлено, під податковою заставою, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває; за договором управління квартира чи її частка не передавалась, права щодо відчужуваного житла у третіх осіб ( в тому числі за договором найму (оренди) позички, а також прав неповнолітніх та /або малолітніх осіб на користування житлом немає, що підтверджується виданими 11 листопада 2015 року першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області: Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів (№120158244), Інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів (№47381410), Витягами за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на обєкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ідентифікатори пошуку №1201833916 і №120183571. Відповідно до розпорядження міського голови м.Першотравенська №67-р від 18 лютого 2016 року вулиця Леніна переіменова у вул.[PERSON] (а.с.183). Крім того рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 20819 грн. 47 коп., з яких 19828 грн. 07 коп. проценти за користування грошима згідно умов договору, 991 грн.40 коп. три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення (а.с.34-35). Згідно матеріалів виконавчого провадження №761/4, номер за ЄДРВП 51488779 [PERSON] звернулася до Першотравенського МВ ДВС з заявою про примусове виконання виконавчих документів №0430/1989/2012 та №186/1317/15-ц, про стягнення на її користь з [PERSON] 36582,22 грн. та 20819,47 грн. відповідно (а.с.167,173). У ході виконання виконавчого листа №0430/1989, 01 липня 2016 року головним державним виконавцем Першотравенського МВ ДВС [PERSON] було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно якої було накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] у межах суми звернення 56601,69 грн. та заборонено [PERSON] здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику. Відомості про накладення арешту 01 липня 2016 року були внесені до: Державного реєстру обтяжень рухомого майна на все рухоме майно [PERSON]; до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна , запис №15192272 про арешт всього нерухомого майна належного [PERSON] (а.с.151,171). 05 вересня 2016 року державним реєстратором [PERSON] до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна було на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної 01 липня 2016 року головним державним виконавцем Першотравенського МВ ДВС [PERSON] було внесено обтяження арешт нерухомого майна [PERSON], а саме: 1/3 частини квартири [ADDRESS] (номер запису обтяження 16225098); 1/3 частини приміщення міні-маркету «Корзинка», Дніпропетровська область, м.Першотравенськ, вул. Шахтарської Слави,17 (номер запису обтяження 16223949); 1/3 частини квартири [ADDRESS] (номер запису обтяження 16222470) (а.с.152-153). У відповідності до ст. ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За приписами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У зв'язку з цим слід також зазначити, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 3-5, 18, 265 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачено правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників, свідомий намір невиконання зобов'язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. При розгляді даної справи встановлено, що [PERSON], відчужила належне їй на праві спільної часткової власності нерухоме майно своєму синові, а саме 1/3 частину квартири [ADDRESS] (Леніна) м.Першотравенська, Дніпропетровської області, шляхом укладення 11 листопада 2015 року договору дарування. Після укладення оспорюваного договору дарування для сторін договору настали реальні наслідки, а саме [PERSON] втратила право власності на подароване нерухоме майно та з 31 липня 2015 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [INFO], а [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] мають реєстрацію за спірною адресою та на даний час фактично користуються придбаним житлом. Відповідно до виписки із фінансово-особового рахунку №2815, виданої ПП «Комунальщик-1» 29 грудня 2017 року за адресою: м.Першотравенськ, вул. Шахтарської Слави, 11/5 проживають: з 02 квітня 2007 року [PERSON] та з 24 травня 2016 року його дружина [PERSON]. Крім того подружжя [PERSON] має малолітню дитину [PERSON], 26 серпня 2016 року, який проживає разом з батьками без реєстрації. При розгляді справи судом не встановлено направленості дії сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів з [PERSON] на користь [PERSON] Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи №6-2690цс16 від 09 серпня 2017 року . Так [PERSON]В з моменту виникнення у 2012 році між нею та [PERSON] спірних правовідносин по поверненню сум за договором позики мала на праві часткової сумісної власності чотири обєкти нерухомого майна, а саме: 1/3 частину квартири [ADDRESS]; 1/3 частину квартири [ADDRESS]; 1/3 частину квартири [ADDRESS] (Леніна) м.Першотравенська, Дніпропетровської області; 1/3 частину приміщення міні-маркету «Корзинка» вул. Шахтарської Слави, 17, м.Першотравенська, Дніпропетровської області. Із вище перелічених обєктів лише на 1/3 частину квартири [ADDRESS] постановою державного виконавця відділу ДВС Першотравенського МУЮ 22 травня 2013 року ( на виконання ухвали Першотравенського міського суду від 26 квітня 2013 року про забезпечення позову) було накладено арешт, дані про який 29 травня 2013 року були внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна. Про що було відомо сторонам по справі ( [PERSON] та [PERSON]М.) так як зазначена вище постанова була їм надіслана державним виконавцем у відповідність до ч.1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка на той час діяла. На інше нерухоме майно належне [PERSON], а саме: 1/3 частину квартири [ADDRESS]; 1/3 частину квартири [ADDRESS] (Леніна) м.Першотравенська, Дніпропетровської області; 1/3 частину приміщення міні-маркету «Корзинка» вул. Шахтарської Слави, 17, м.Першотравенська, Дніпропетровської області було накладено арешт постановою державного виконавця лише 01 липня 2016 року ( під час примусового виконання рішень суду), тобто вже після укладення [PERSON] та [PERSON] договору дарування. Право власності [PERSON] було внесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно державним нотаріусом Першотї Павлоградської державної нотаріальної контори 11 листопада 2015 року, номер запису 12002638. Відповідно до матеріалів справи факт того, що арешт на все нерухоме майно, яке належить [PERSON] , було накладено лише 01 липня 2016 року не призвів до відчуження останньою всього нерухомого майна, а саме не було відчужено: 1/3 частину приміщення міні-маркету «Корзинка» по вул. Шахтарської Слави, 17, м.Першотравенська, Дніпропетровської та 1/3 частину квартири [ADDRESS], що свідчить про відсутність у [PERSON] наміру приховати майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення з неї грошових коштів, та підтверджує наявність у неї намірів на настання реальних наслідків при укладанні договору дарування від 11 листопада 2015 року для його сторін. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин не суперечить вимогам Цивільного законодавства, ст. ст. 203,215 ЦК України, а тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Враховуючи, що [PERSON] є інвалідом першої групи та у відповідність до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, суд вважає, що витрати по його сплаті необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed