Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що в період з 1976 року по 1991 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] у 1995 році він був засуджений Іллічівським райсудом за скоєння злочину до 13 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна. Вона є власницею 1/2 частини будинку [ADDRESS] на підставі рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 29.11.1988 року та 16.02.2007 року. У зазначеному будинку зареєстровані вона та її дочка [PERSON] У 2008 році відповідач звільнився з місць позбавлення волі до будинку [ADDRESS]. Після вселення [PERSON] почав зловживати спиртним та наркотичними засобами, влаштовував скандали, висловлював у її бік погрози фізичною розправою, які вона сприймала реально. Не витримавши такої поведінки відповідача вона з дочкою вимушена була виїхати з будинку і проживати в орендованій квартирі. У 2013 році вона вже зверталась до суду з позовом про виселення [PERSON], проте судом апеляційної інстанції у задоволенні позову було відмовлено. Після цього вони з дочкою намагались вселитись до належної їй частини будинку, однак відповідач застосував до [PERSON] фізичне насилля, спричинив їй тілесні ушкодження, за фактом чого було розпочате кримінальне провадження. Крім того, відповідач перебуває на обліку у протитуберкульозному диспансері. Своїм способом життя він приводить будинок у нежилий стан, не сплачує за комунальні послуги. Позивачка вважає, що діями відповідача порушені її права власника майна, оскільки вони утворюють перешкоди у користуванні майном. Крім того, відповідач зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON], яка без її згоди також почала проживати у спірному будинку. Просила захисти її права власника, виселивши відповідачів з будинку [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В ході судового розгляду позивачка уточнила позовні вимоги і просила виселити відповідачів з 1/2 частини будинку [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Позивачка в судовому засіданні вимоги підтримала, просила позов задовольнити та дала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник позивачки адвокат [PERSON] в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги [PERSON] та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, вважаючи, що він є власником спірного будинку, тому має право жити в ньому. Вважав, що позивачка незаконно оформила на себе правовстановлюючі документи на будинок. Вказав, що не перешкоджає позивачці та їхній дочці жити в будинку. Також зазначив, що в теперішній час він відбуває покарання у Маріупольському виправному центрі №138, а в будинку проживає його дружина [PERSON] Вони підтримують будинок в належному стані, при можливості роблять поточний ремонт. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вважав позов необґрунтованим з підстав, викладених у поясненнях відповідача, та просив у позові відмовити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні також позовні вимоги не визнала та пояснила, що [PERSON] є її чоловіком і в будинок [ADDRESS] вона вселилась за його згодою як дружина. Вона доглядає за будинком, підтримує його у належному стані. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її присутності, в якій зазначила, що не заперечує проти задоволення позову [PERSON] Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд, у відповідності з вимогами ст. 212 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його права, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, ч.1 ст. 156 ЖК передбачено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно частини 4 цієї ж статті припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. При відсутності згоди між власником будинку та колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1976 року по 1991 рік. Мають двох дорослих дітей. [PERSON] був засуджений Іллічівським районним судом м.Маріуполя за ст. 140 КК України, з конфіскацією усього майна та все належне йому майно було описано. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 29.11.1988 року за [PERSON] визнано право на 1/2 частину описаного майна, виключено його з акту опису та визнано за [PERSON] право власності на 17/50 частини будинку [ADDRESS] та інше майно, а також стягнуто з неї на користь держави вартість 1/2 частини описаного майна. На підставі рішення Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 16.02.2007 року за [PERSON] визнано право власності на частку житлового будинку [ADDRESS], яка складається з житлового будинку літ. А-1 (кімнати 1-3, 1-4), частини житлової прибудови літ. А1-1 (кімнати 1-2, 1-1), житлового будинку літ. Б з тамбуром літ. а-1, б-1, сараями літ. К, Д, гаражом літ. З, гаражом літ. И та 1/2 частини огородження, що складає 1/2 частку будинку. Зазначене рішення зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 08.10.2008 року. Таким чином, 1/2 частина будинку [ADDRESS] належить [PERSON], а інша частина цього домоволодіння належить [PERSON] на підставі вищевказаного рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 16.02.2007 року. Позивачка в судовому засіданні не заперечувала, що після повернення відповідача з місць позбавлення волі вона поновила з ним сімейні стосунки і останній за її згодою був зареєстрований у спірному будинку. Сімейні стосунки продовжувались між ними майже два роки, після чого останній вчинив скандал, погрожував фізичною розправою і вона вимушена була покинути будинок. Рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 08.07.2013 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виселення його з 1/2 частини будинку [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 02.09.2013 року рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 08.07.2013 року скасовано і у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Рішення набрало законної сили. Зазначеним рішенням встановлено, що відповідач [PERSON] після звільнення з ВК-55 Вольнянського району Запорізької області був зареєстрований у будинку позивачки 24.10.2008 року, що не оспорюється сторонами, при цьому позивачка зареєструвала його на постійне місце проживання як члена її сім'ї. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 157 та ч. 1 ст. 116 ЖК. Виселення згідно із ч.1 ст. 116 ЖК може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). В обґрунтування підстав застосування положень ст. 116 ЖК України, позивачка вказує на те, що відповідач [PERSON] не підтримує належний стан будинку, що призводить до псування її жилого приміщення. Крім того, зазначає, що він порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] вироком Іллічівського райсуду м. Маріуполя засуджений за ч.1 ст. 309, ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 129 КК України до одного року шести місяців обмеження волі у тому числі і за спричинення легких тілесних ушкоджень та погрозу вбивством дочці [PERSON] З 18.11.2013 року [PERSON] відбуває покарання у Маріупольському виправному центрі №138, кінець строку - 18.05.2015 року. Згідно медичних документів, відповідач перебуває на диспансерному обліку у КЛПЗ «Міський протитуберкульозній диспансер м. Маріуполя» з листопада 2009 року, лікування у стаціонарі проходив у 2009-2010 роках. Відповідно до наданої дільничним інспектором міліції Іллічівського РВ Акритовим М.І. характеристики, [PERSON] за місцем проживання характеризується негативно, зловживає спиртними напоями. Між тим, в судовому засіданні не було встановлено саме систематичного порушення [PERSON] правил співжиття. Крім того, позивачкою не надано суду жодного доказу на підтвердження застосування до відповідача заходів попередження або громадського впливу, вжиття яких є обов'язковою передумовою для вирішення питання про виселення особи. Позивачкою надані копії медичних документів на ім'я її дочки [PERSON], з яких вбачається, що остання протягом 2012-2013 років зверталась за допомогою до лікарів невропатолога, психотерапевта, терапевта. Між тим, в матеріалах справи відсутні відомості та дані, які б свідчили про причинно-наслідковий зв'язок між хворобою третьої особи та поведінкою відповідача [PERSON] Посилання позивачки на систематичне руйнування або псування жилого приміщення суд також вважає неспроможними, оскільки суду на їх підтвердження не надано належних і допустимих доказів. Наявність заборгованості за комунальними послугами не може розцінюватись в цьому аспекті як доказ, а надані [PERSON] фотознімки спірного будинку та подвір'я лише відображують їх теперішній стан. Між тим, суду не надано доказів того, що в період проживання в будинку позивачки, домоволодіння знаходилось в іншому стані. Не підтвердила погіршення стану спірного будинку і допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка мешкає в другій половині будинку [ADDRESS]. Таким чином, суд вважає, що підстав для виселення відповідача із 1/2 частини житлового будинку, що належить позивачці на праві власності, немає. При цьому судом встановлено, що відповідачка [PERSON] живе у спірному будинку без згоди позивачки та не є членом її сім'ї. Цей факт не оспорюється і самою відповідачкою. [PERSON] з 14.07.2012 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, і саме з його дозволу оселилась у будинку, належному позивачці. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. На підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в частині виселення [PERSON] слід відмовити, а позов в частині виселення відповідачки [PERSON] підлягає задоволенню, а сама вона - виселенню з будинку без надання їй іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позов [PERSON] задоволено в частині одного відповідача, суд стягує з [PERSON] на її користь витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подачу позовної заяви до суду.

Outcome: partial