Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11 червня 2002 року між нею та її онуком, [PERSON], було укладено договір довічного утримання. Відповідно до договору відповідач взяв на себе зобовязання утримувати позивача, забезпечувати харчуванням і одягом, доглядати її, надавати необхідну допомогу. [PERSON], в свою чергу, передала [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS]. Спочатку [PERSON] виконував свої обовязки за договором, проте взимку 2015 року почав ухилятися від виконання зобовязань. Позивач сама купує собі одяг, продукти харчування, сплачує комунальні платежі. На підставі вищевикладеного позивач просила суд розірвати договір довічного утримання, укладений 11 червня 2002 року між нею та [PERSON] та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позов підтримала. Просила суд задовольнити заявлені позовні вимоги, підтвердила обставини, викладені в позовній заяві. Також суду пояснила, що відповідач зараз мешкає разом із нею в спірній квартирі. Він почав випивати, а тому припинив надавати їй допомогу, у них виникають сварки, траплялося, що він зачиняв двері та вона не могла потрапити до квартири. На думку позивача, оскільки онук не виконує свої обовязки, договір довічного утримання необхідно розірвати. Відповідач не заперечує проти розірвання договору, проте до нотаріуса іти відмовляється. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі та визнання позову. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 11 червня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, який було посвідчено приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1384 (а.с.5). Відповідно до умов договору [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], а [PERSON] зобовязався довічно повністю утримувати [PERSON], забезпечувати її харчуванням, одягом, наглядом, необхідною допомогою, залишивши в її безкоштовному довічному користуванні одну кімнат розміром 18 кв.м. Згідно зі ст. 744 Цивільного кодексу України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У відповідності до умов договору, отримавши від [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] з умовою забезпечення довічного утримання [PERSON], [PERSON] допустив порушення зобовязання та з зими 2015 року припинив виконувати обовязки щодо утримання [PERSON] Оскільки відповідач позов визнав, суд приходить до висновку, що ці обставини не підлягають доказуванню у відповідності до ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 755 Цивільного кодексу України договір довічного утримання може бути розірвано за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини. Згідно з ч. 1 ст. 756 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору довічного утримання у звязку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обовязків за договором, відчужував набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. На підставі вищевикладеного суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача як відчужувача про розірвання договору довічного утримання у звязку з неналежним виконанням набувачем, [PERSON], обовязків за договором та про визання права власності на майно, яке було передано нею. А тому позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, приймаючи до уваги, що позивачем було понесено судові витрати в сумі 487 грн. 20 коп., суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати. Окрім того, суд приймає до уваги, що позивачем було сплачено судовий збір не в повному обсязі, а саме, недоплаченою є сума судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп., яка підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, оскільки позов задоволено в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved