Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позові позивач вказує, що вони з відповідачем з 10.01.2006 року перебувають у шлюбі. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову позивач зазначає, що з 2010 року відповідач періодично перебуває в реабілітаційному центрі з лікування наркоманії і після повернення його з такого центру у 2011 році стало зрозуміло, що він буде постійно вживати наркотичні речовини, якщо не утримувати його на лікуванні постійно. Як вказує позивач, з 2013 року вони з відповідачем разом не проживають, припинили ведення спільного господарства та сумісне проживання, відповідач перебуває у реабілітаційному центрі. Позивач зазначає про те, що самостійно утримує та виховує сина, чоловік життям її та дитини не цікавиться. Також вказує на те, що між нею та відповідачем немає майнового спору. Крім розірвання шлюбу з відповідачем, позивач просить також відновити її дошлюбне прізвище - [PERSON]. В судове засідання сторони не з'явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Позивач у поданій суду заяві просила розглянути справу за її відсутності, позов підтримала, просила її задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач причини неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду або розгляд справи за його відсутності суду не подав, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про його неявку в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України провести заочний розгляд справи без участі відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що між сторонами укладено шлюб, зареєстрований 10.01.2006 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім'ї, про що зроблено відповідний актовий запис за №21. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Сторони разом з 2013 року не проживають, спільного господарства не ведуть. Відповідач постійно перебуває на лікуванні у реабілітаційному центрі, життям дружини та дитини не цікавиться, позивач самостійно виховую та утримує сина. Майнового спору між сторонами немає. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З урахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку, що вжиття заходів щодо збереження сім'ї не зможе дати позитивного результату, а тому шлюб слід розірвати. Відповідно до ч.1 ст.113 Сімейного кодексу Україн и особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що відповідач просить відновити її дошлюбне прізвище [PERSON], яке підтверджено свідоцтвом про реєстрацію шлюбу, суд вважає за необхідне відновити його. На підставі викладеного,

Outcome: approved