Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинське обласне управління АТ «Ощадбанк» про стягнення інфляційний втрат та трьох відсотків річних. Свої вимоги, враховуючи відповідь на відзив, обґрунтовує тим, що 05.06.2014 року між нею та відповідачем було укладено два договори: № 9101702 та № 9101802 на вклади «Комбінований», відповідно до умов яких вона внесла, а банк прийняв на вкладні (депозитні) рахунки на умовах цих договорів кошти в сумі відповідно 112284,67 доларів США та 108549,03 доларів США строком на 18 місяців кожен. У зв`язку з невиконанням умов договору відповідачем, рішенням Луцького міськрайонного суду від 28 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили, зобов`язано банк видати готівкою одноразовою операцією через касу банку у валюті кредиту належні їй кошти за обома договорами банківських вкладів у розмірі 220833,70 доларів США. Однак, вказує, що дані кошти не були виплачені їй вчасно, тому вона звернулася до суду з вимогами про стягнення з банку на її користь 3% річних від простроченої суми та пеню за кожен день прострочення. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року, залишеного без змін постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на її користь 993 456,25 грн. - пені згідно Закону України «Про захист прав споживачів» та 104 398,73 грн. - 3 % річних. Зазначає, що вищезазначене судове рішення відповідач не виконував з 10 лютого 2017 року по 3 липня 2019 року, чим порушив строк виконання грошового зобов`язання, а тому у неї виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Також вказує, що оскільки, статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), то приписи даної статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, інші види зобов`язань. На підставі наведеного, просить суд, стягнути з відповідача в свою користь інфляційні втрати в сумі 313986,52 грн., 3% річних в сумі 78774,85 грн., а всього 392761,37 грн. У відзиві на позовну заяву, запереченні на відповідь на відзив, відповідач вказує, що з 10 березня 2017 року по 05 червня 2019 року судом касаційної інстанції виконання рішення Апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року було зупинено до моменту постановлення Верховним Судом остаточного рішення, яке було прийняте 05 червня 2019 року. На виконання вказаних рішень банком було перераховано позивачу всю суму 03 липня 2019 року, а тому, вважає, банком не порушено строків здійснення розрахунків з позивачем, що унеможливлює застосування до останнього наслідків неналежного виконання зобов`язання. Разом з тим, зазначає, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, що в даному випадку не може бути застосовано, оскільки, позивач здійснив нарахування штрафних санкцій на стягнуті з відповідача 993456,25 грн. пені та 104398,73 грн. - 3% річних, що фактично є подвійною мірою відповідальності. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 квітня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 квітня 2020 року клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2020 року призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві, відповіді на відзив. Просив позов задовольнити. Представник відповідача, в судовому засіданні позов не визнав з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, запереченні на відповідь на відзив. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року, залишеного без змін постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь [PERSON] 993 456,25 грн. - пені згідно Закону України «Про захист прав споживачів» та 104 398,73 грн. - 3 % річних, у зв`язку з простроченням виконання основного зобов`язання щодо повернення вкладених [PERSON] депозитних коштів на рахунки у банку (а.с. 5-7). Зазначеним судовим рішенням встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договорами банківського вкладу № 9101702 та № 9101802 щодо повернення позивачу грошових коштів на суму 220822,70 доларів США. 02 липня 2019 року на виконання рішення Апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року, АТ «Ощадбанк» перераховано на картковий рахунок, належний [PERSON] грошові кошти в сумі 1097854,98 грн. (а.с. 45). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, вказує на те, що з моменту винесення рішення Апеляційним судом Волинської області від 09 лютого 2017 року до фактичного його виконання 02 липня 2019 року має право на стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, інфляційних втрат та 3% річних, за невиконання грошового зобов`язання щодо сплати грошових коштів, підтвердженого судовим рішенням. В даному випадку, первинним грошовим зобов`язанням у правовідносинах між сторонами є рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2015 року, яким зобов`язано банк видати готівкою одноразовою операцією через касу банку у валюті кредиту належні [PERSON] кошти за обома договорами банківських вкладів у розмірі 220833,70 доларів США. Саме це судове рішення встановлює обов`язок банку, як боржника, щодо повернення коштів за договорами депозиту. За змістом правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (п. 49), стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих у зв`язку з невиконанням у період прострочення боржником грошового зобов`язання, застосовується до грошового зобов`язання зі сплати основного боргу. Посилання позивача у позовній заяві та відповіді на відзив на іншу судову практику щодо застосування ст. 625 ЦК України не беруться судом до уваги за безпідставністю. Відтак, в даному випадку, позивач, як кредитор, має право на стягнення з відповідача, як боржника, сум передбачених ст. 625 ЦК України, у разі невиконання банком в установлений строк, саме рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2015 року про стягнення боргу за договорами банківського вкладу на суму 220833,70 доларів США. Наявність рішення Апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року, на думку суду, не являється підставою для застосування до боржника вимог ст. 625 ЦК України, оскільки, даним судовим рішенням стягнуто штрафні санкції з банку за невиконання обов`язку за судовим рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2015 року. Отже, нарахування сум в порядку ст. 625 ЦК України на стягнуті із відповідача в користь [PERSON] , згідно судового рішення, 993 456,25 грн. - пені згідно Закону України «Про захист прав споживачів» та 104 398,73 грн. - 3% річних, фактично є подвійною мірою відповідальності. Таким чином, враховуючи вищезазначені норми ЦК України та практику Верховного Суду, суд вважає, що позивач без відповідних правових підстав, нарахував штрафні санкції, передбачені ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання рішення Апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року на загальну суму - 392761,37 грн. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог.

Outcome: dismissed