Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про зобов`язання сплатити комунальні послуги, відшкодувати моральну шкоду та зняти арешт. В обґрунтування позову вказує, що вона, ще будучи школяркою, на уроці фізкультури отримала черепно-мозкову травму і проходила тривале лікування та не мала можливості відвідувати школу, так як не могла самостійно пересуватись. Внаслідок отриманої травми їй (позивачці) була оформлена І-а група інвалідності довічно. Також вказує, що до них додому приходили працівники школи і просили її (позивачки) маму не подавати до суду, при цьому обіцяли через Управління освіти сплачувати комунальні послуги за утримання їх квартири. По факту отримання нею (позивачкою) вказаної травми було відкрито кримінальне провадження, яке кілька разів закривалось, а потім знову відкривалось. Відповідач [PERSON] в 2011 році надавав гарантійні листи про те, що їх борги за комунальні послуги, що надавались ВП «Черкаська ТЕЦ», КП «Черкасиводоканал» та кооперативом, будуть сплачуватись до вирішення кримінальної справи та питання про те, хто буде відшкодувати їй морально-матеріальні збитки та подальше її лікування. Однак, зобов`язання по вказаних гарантійних листах так і не були виконані, комунальні послуги не сплачувалися, внаслідок чого, за великі борги за комунальні послуги, Управлінням юстиції був накладений арешт на її та її близьких майно, а саме на квартиру та пенсійну картку. На даний час представники ВП «Черкаська ТЕЦ», КП «Черкасиводоканал» приїздять до неї додому та вимагають сплати боргів, чим доводять її до тяжких приступів. А тому, просить суд зобов`язати [PERSON] сплатити її (позивачки) заборгованість за комунальні послуги в сумі 200 000 грн. та відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. за всі роки. Також просить зняти арешт, накладений Управлінням юстиції Придніпровського району на майно, квартиру та на банківські картки. Судові витрати покласти на відповідача [PERSON] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від14.03.2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення недоліків, викладених в описовій частині ухвали. 06.04.2020 року позивачка [PERSON] подала до суду заяву, в якій вказує, що вона свої позовні вимоги підтримує та просить стягнути із [PERSON] матеріальну та моральну шкоду, яку їй завдано та скасувати арешт з її майна так, як [PERSON] - представник Управління освіти надавав гарантійні листи на оплату комунальних послуг і до кооперативу, де вона мешкає, а також до Генеральної прокуратури та обласної прокуратури про зобов`язання сплачувати комунальні послуги, однак жодного зобов`язання [PERSON] не виконав з 2011 року по 2020 рік. На даний час борг становить 200 000 грн., в зв`язку з чим і було арештоване її майно та банківські рахунки. Також просить стягнути із [PERSON] моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. Загальна сума позову складає 700 000 грн. Також просить зняти арешт з її майна - квартири та банківських карток. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.04.2020 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено підготовче судове засідання. Сторонам наданий строк для подання заяв по суті справи. 26.05.2020 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] про зобов`язання сплатити комунальні послуги, відшкодувати моральну шкоду та про зняття арешту в повному обсязі. В наданому відзиві відповідач [PERSON] вказує, що мати позивачки [PERSON] - [PERSON] неодноразово зверталась до Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради, міського голови та інших виконавчих органів Черкаської міської ради, прокуратури міста Черкаси, до адміністрації Президента України, секретаріату Президента України, до Уповноваженого Президентом України з прав людини, до Головного управління праці та соціального захисту обласної державної адміністрації, до Придніпровського РВ УМВС України в Черкаській області з численними скаргами. Суть вказаних звернень стосувалась факту отримання травми її дочкою [PERSON] на уроці фізкультури. Відповідач також вказує, що на той час він дійсно працював головним спеціалістом відділу виховної роботи та соціального захисту Управління освіти і був звільнений за віком із займаної посади у 2019 році. Факт отримання [PERSON] вказаної травми в приміщенні навчального закладу досліджувався спеціально створеною комісією, до складу якої входив і він ( [PERSON] ), однак, за результатами проведеної перевірки та після розгляду скарг [PERSON] вказаними вище органами державної влади, даний факт не підтверджено. Також зазначає, що твердження позивачки [PERSON] про надання ним гарантійних листів до ВП «Черкаська ТЕЦ», КП «Черкасиводоканал» та кооперативу про сплату комунальних платежів є абсолютно надуманими і не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки він ( [PERSON] ), під час роботи в Управлінні освіти Департаменту освіти та гуманітарної політики ЧМР, не міг надавати фінансові зобов`язання (гарантійні листи) приватним особам. Тому, матері позивачки - [PERSON] неодноразово повідомлялось, що ні Департамент освіти та гуманітарної політики ЧМР, ні його працівники не мають повноважень відповідати за зобов`язання третіх осіб, зокрема, за оплату комунальних послуг громадян. Таким чином, він (відповідач) категорично заперечує факт надання ним гарантійних зобов`язань (гарантійних листів) [PERSON] щодо сплати комунальних послуг чи відшкодування їй матеріальної та моральної шкоди. При цьому, просить суд врахувати, що позивачкою, в додатку до позовної заяви, не надано жодного документу, який би підтверджував, що він ( [PERSON] ) дійсно надавав їй такі гарантійні листи. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.02.2021 року закрите підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання сплатити комунальні послуги, відшкодувати моральну шкоду та про зняття арешту, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Руднічук Р.В. позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Вдовиченко Ю.В. просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] , в зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю, а також з урахуванням доводів, викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON] - адвоката Руднічука Р.В., представника відповідача [PERSON] - адвоката Вдовиченка Ю.В., пояснення свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] являється інвалідом першої групи з дитинства, інвалідність встановлена їй безтерміново. Вказане стверджується посвідченням серія [NUMBER] , виданим 27.12.2007 року та довідкою до акту огляду МСЕК серія 10 АА № 255588 від 24.11.2010 року (а.с. 4-5). Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка [PERSON] вказує, що на теперішній час вона являється інвалідом через черепно-мозкову травму, яка нею була отримана на уроці фізкультури в загальноосвітній школі м. Черкаси № 25. Відповідач [PERSON] надавав гарантійні листи на відшкодування витрат за комунальні послуги надані ВП «Черкаська ТЕЦ», КП «Черкасиводоканал» та кооперативом, однак по цих гарантійних листах комунальні послуги не сплачувалися, тому і звертається до суду з даним позовом саме до відповідача [PERSON] , як до особи, яка надавала гарантійні листи про зобов`язання сплачувати комунальні послуги. Стаття 5 ЦК України встановлює загальні правила дії актів цивільного законодавства в часі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно зі статтями 440, 440-1 ЦК Української РСР, що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, моральна шкода та шкода заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, в повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Аналогічні положення щодо загальних підстав відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язаннях містяться у ст. ст. 1166, 1167 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова та моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим чи немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність - забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду. Аналіз положень ст.ст. 440, 440-1 ЦК Української РСР, що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, та ст. ст. 1166, 1167 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправною поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Причинний зв`язок між протиправою поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності). Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа за підписом начальника слідчого Управління Головного управління національної поліції в Черкаській області Національної поліції України від 17.08.2020 року № 24/с-235 Кц (а.с. 64), за зверненням матері позивачки [PERSON] - [PERSON] , слідчим управлінням ГУНП було проведено перевірку, за результатами якої встановлено, що слідчим відділом Черкаського відділу поліції ГУНП проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013250050000799, розпочатому 14.03.2013 року за ч. 1 ст. 137 КК України (неналежне виконання обов`язків щодо охорони життя та здоров`я). Відповідно до листа за підписом слідчого відділу Управління Головного управління національної поліції в Черкаській області Національної поліції України Ковальчука В.Л. від 23.08.2017 року № 12607 (а.с. 96), заява матері позивачки [PERSON] - [PERSON] з приводу підробки документів заступником з виховної роботи Департаменту освіти та науки Черкаської міської ради Тіхоміровим В.В. (відповідачем) та надання їх до КП «Черкасиводоканал» та ПАТ «Черкаська ТЕЦ» зареєстрована в журналі єдиного обліку Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області під № 43650 від 15.08.2017 року, та приєднана до матеріалів кримінального провадження № 12013250050000799 від 14.03.2013 року. Звернення матері позивачки [PERSON] - [PERSON] щодо місцезнаходження гарантійних листів Департаменту освіти та гуманітарної політики виконавчого комітету Черкаської міської ради про оплату комунальних послуг також були долучені до матеріалів вказаного кримінального провадження № 12013250050000799 від 14.03.2013 року, що стверджується листами прокуратури Черкаської області № 04/2/2-2805-08 від 29.12.2018 року та від 15.02.2019 року (а.с. 94, 95). 28.12.2019 року слідчим Черкаського відділу поліції ГУНП Бас В.В. за результатами розслідування у провадженні прийнято рішення про його закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. 31.03.2020 року на виконання ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.03.2020 року досудове розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні відновлено, про що відповідно внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. В подальшому, за результатами проведеного досудового розслідування, слідчим 05.05.2020 року у провадженні № 12013250050000799 від 14.03.2013 року прийнято рішення про його закриття на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Вказане рішення слідчого в передбаченому законом порядку не скасовано. Доказів зворотнього суду не надано. Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Частиною 2 ст. 51 ЦПК України визначено, що, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч. 3 ст. 51 ЦПК України). Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 4 частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові фізичною особою, судам необхідно виходити з того, що саме зазначена особа має бути відповідачем у такій справі. В даній справі єдиним відповідачем, до якого пред`явлено позов є [PERSON] , однак в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази надання ним особисто, а не Департаментом освіти та науки Черкаської міської ради, гарантійних листів щодо сплати комунальних послуг нарахованих позивачці, а також відшкодування їй матеріальної та моральної шкоди. Під час підготовчого судового засідання, а також в ході розгляду справи по суті суд з`ясовував у представника позивачки питання суб`єктного складу, однак клопотань про залучення до участі в справі належного відповідача заявлено не було. В силу ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна особа несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Крім того, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 1 ст. 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму № 4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Таким чином, причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з положеннями частини другої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України). Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.04.2021 року у справі № 695/458/19 (провадження № 61-9553св20). Таким чином, оскільки вина відповідача [PERSON] в знищенні доказів та у невиконанні грошових зобов`язань за гарантійними зобов`язаннями (листами), які б надавалися від імені [PERSON] , як фізичної особи (як про це в позовній заяві вказує позивачка [PERSON] ), не встановлена, як і не встановлений сам факт існування вищезгаданих гарантійних листів, тому відповідно підстав для стягнення саме з останнього матеріальної та моральної шкоди на користь позивачки немає. А тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання сплатити комунальні послуги та відшкодувати моральну шкоду. Разом з тим, суд приходить до висновку і про відмову в задоволенні позову [PERSON] і в частині зняття арешту, оскільки дані позовні вимоги взагалі не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами. Зокрема не доведений факт існування будь-якого арешту, який був би накладений на майно позивачки [PERSON] , та не доведено право вимоги із таким позовом саме до відповідача [PERSON] . При цьому, суд враховує, наступне. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Разом з тим, нормами ч.ч. 1, 2 статті 74 Закону «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Крім того, частиною 1 ст. 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. В пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено вимогами статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, відповідачем в такій справі має бути стягувач у виконавчому провадженні. За змістом норм процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначити відповідача у справі. При цьому суд, під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі в справі позивачем. У разі пред`явлення позову не до того відповідача, суд не праві за своєї ініціативи і без відповідного клопотання позивача заміняти первісного відповідача належним відповідачем. Суд не може примушувати сторони до вчинення тих чи інших процесуальних дій, оскільки це суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача суд відмовляє в задоволенні позову. Таким чином, суд, в силу покладених на нього процесуальним законом повноважень, позбавлений можливості самостійно визначити суб`єктний склад учасників справи, однак, встановивши, що у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, та за відсутності відповідних клопотань з боку позивача про заміну відповідача чи залучення співвідповідача, - відмовляє у позові з цих підстав. А тому з урахуванням вищевикладеного, доказів якими обґрунтовується даний позов, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання сплатити комунальні послуги, відшкодувати моральну шкоду та про зняття арешту.

Outcome: approved