Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Джанкойського міськрайонного суду Автономної Республіки Крим з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує наступним. Вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 26.09.2002 року . В її квартирі зареєстровані та проживають - вона, її дочка, [PERSON], онуки - [PERSON], [INFO] й [PERSON], [INFO]. Також зареєстрований але не проживає колишній зять позивачки - [PERSON] Реєстрація відповідача у належній їй на праві власності квартирі порушує її права власника щодо користування та розпоряджання нерухомим майном. Відповідач у зазначеній квартирі не проживає з січня 2011 року, але постіно дзвонить, погрожує й б'є вікна. На підставі ст. 391 ЦК України просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартири [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У разі неявки відповідача просить розглянути справу у заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним про час та місце проведення судового засідання відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд за згодою позивача відповідно до положень ст. 224 ЦПК України ухвалює рішення при заочному вирішенні справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, вважає, що, позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач, [PERSON], є власником квартири [ADDRESS] що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним 26.09.2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Джанкойського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 3550. (а.с.5). Згідно змісту актів від 12.06.2011 року, 14.11.2012 року, 25.01.2012 року, 07.04.2013 року громадянин [PERSON] в зазначеній квартирі не проживає. (а.с.7,8,9,10). Правовідносини сторін регулюються ст. ст. 16, 379, 386, 391 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини й основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу й протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції» від 24.03.1999 року, дія яких поширюється й на випадки порушення прав юридичних осіб, кожний при рішенні спору, щодо його цивільних прав і обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд справи в розумний строк незалежним і безстороннім судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, а саме право особи на безперешкодне користування, володіння і розпорядження своїм майном, право на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Пунктом 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа може звернутися до суду за захистом майнового свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16,386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для особистого проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Суд, задовольняючи позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] враховує, що позивач на підставі договору купівлі-продажу набула право власності на квартиру, відповідач не є членом сім'ї нового власника, або іншою особою, яка спільно проживала з позивачем і набула право проживання у будинку власника-позивача. Позивач не надавала згоди на проживання відповідача в зазначеному будинку як члена сім'ї, або на підставі договірних відносин. Відповідачем не зазначено про будь-які договірні відносини щодо умов та порядку проживання у будинку позивача, який є його власником. Суд вважає, що відповідач втратив право на житло нового власника. До того ж реєстрації відповідача в зазначеній квартирі порушує права позивача як власника нерухомого майна та перешкоджає у здійснені права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися нерухомим майном, належним їй на праві власності. Таким чином, право позивача підлягає захисту шляхом визнання особи - відповідача у справі таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 379, 386, 391 ЦК України,

Outcome: approved