Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вимогами до [PERSON] про визнання угоди купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 08 листопада 2002 року, - дійсною, та визнання за нею права власності на зазначений будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що 08 листопада 2002 року між нею та [PERSON] була укладена угода купівлі-продажу нерухомого майна, житлового будинку в [ADDRESS] .Вказана угода укладена в письмовому вигляді без нотаріальної реєстрації. Житловий будинок придбаний за 4000 грн., які продавець отримав у повному обсязі до підписання угоди. Позивачем зазначено, що на підтвердження укладення угоди [PERSON] надав доручення батькам її чоловіка для оформлення будинку та укладення угоди належним чином. Відповідно до укладеної угоди позивач разом із сім`єю проживає у вказаному будинку з моменту його придбання, зареєструвалася в ньому, веде господарство на присадибній ділянці. Однак в пере Ухвалою суду від 10.12.2020 року відкрите спрощене позовне провадження по справі з повідомленням сторін про дату, час та місце розгляду справи. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив не подав, відзив не подав, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання. За таких обставин, суд постановив у судовому засіданні ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, в порядку\~статей 280, 281 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, з урахуванням відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вивчив матеріали по справі і встановив наступне. 08 листопада 2002 року була укладена угода купівлі-продажу нерухомого майна, оформлена у вигляді письмового договору купівлі-продажу будинку (а.с. 9), за умовами якого [PERSON] \~\~продав належний йому на підставі договору дарування житловий будинок, розташований в [ADDRESS] [PERSON] \~за 4000 грн. Згідно укладеного договору [PERSON] грошові кошти отримав у повному обсязі до підписання договору. Документи на житловий будинок передав [PERSON] . Сторони виконали свої зобов`язання за договором: покупець отримав будинок, документи на неї, заселилася до будинку, продавець отримала грошові кошти за проданий будинок, про що зазначено у договорі. Договір купівлі-продажу будинку нотаріально не посвідчений, право власності на нерухоме майно позивачем не оформлене. Згідно відповіді КП «Михайлівське районне архітектурно-планувальне та техінвентаризаційне бюро» від 26.11.2020 року № 937, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 18.09.1986 року № 1178 (а.с. 5). Зазначена обставина також підтверджується копією договору дарування від 18.09.1986 року (а.с. 6-7), з відміткою про реєстрацію права власності. Згідно нотаріально посвідченого доручення від 03 червня 2000 року, [PERSON] уповноважує [PERSON] та [PERSON] розпоряджатися житловим будинком [ADDRESS] (а.с. 11). Згідно довідки Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області від 17.11.2020 року № 131, земельна ділянка площею 0,15 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, не приватизована (а.с. 10). Позивач зазначає, що захист її права власності на будинок є можливим тільки в судовому порядку, тому вона звернувся до суду з цим позовом. Дослідивши надані докази і наведені позивачем доводи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що в 2002 році сторони по справі дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку, уклали договір в письмовій формі, однак нотаріально договір між сторонами посвідчений не був. Разом з тим, положення\~ст. 227 ЦК України\~в редакції 1963 року, що діяли на момент укладання договору, передбачали обов`язковість нотаріальної форми договору купівлі-продажу нерухомого майна. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору з наслідками, передбаченими ч.2\~ст. 48 цього Кодексу. Водночас, згідно до вимог ч.2\~ст.47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах при визнання угод недійсними» визначено, що суд на підставі ч. 2\~ст. 47 ЦК УРСР\~1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. На час розгляду справи позивач позбавлена можливості в повній мірі користуватися належним їй будинком, оскільки договір купівлі-продажу було оформлено в 2002 році з порушенням вимог закону в частині нотаріального посвідчення угоди. За вказаних обставин, відповідно до ч. 2 ст.\~47, ст.227 ЦК України\~в редакції 1963 року договір купівлі-продажу спірного майна може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч. 2\~ст. 220 ЦК України, яка встановлює правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно зі\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно до\~ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі\~ст. 525 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі\~ст. 328 ЦК України\~встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності. Якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до\~ст. 334 ЦК України\~набуття права власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Враховуючи, що при укладенні угоди купівлі-продажу будинку було домовлено про усі істотні умови, відбулося повне виконання договору, суд приходить до висновку про те, що є всі законні підстави для задоволення позовних вимог з метою недопущення порушення права власності.

Outcome: approved