Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до Біловодського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон їх малолітньої дитини без згоди батька, посилаючись на наступне. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.08.2012 року, який було розірвано на підставі рішення Старобільського районного суду Луганської області від 14.07.2018 року по справі № 431/2914/17. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Позивач після розірвання шлюбу самостійно утримує та виховує дитину, яка проживає з нею. Відповідач, проживаючи окремо, з дитиною не зустрічається, не бере участі в її вихованні та матеріальної допомоги не надає, аліменти на доньку не сплачує, контактів з колишньою дружиною та донькою не підтримує. Позивач зазначає, що на території Російської Федерації проживають її родичі, до яких є намір їздити разом з донькою на відпочинок з метою оздоровлення, розвитку та розширення кругозору дитини. Позивачу наразі невідомо де точно знаходиться відповідач, який за місцем реєстрації не проживає, засоби зв`язку з ним відсутні. Це, за словами позивача позбавляє його можливості звернутися до нього з проханням надати нотаріально посвідчений дозвіл на вивезення дитини за кордон. А тому, приймаючи до уваги неможливість виїзду за кордон з малолітньою дитиною без нотаріально посвідченого дозволу батька, який отримати неможливо з вищевказаних причин, вимушена звернутися до суду з цим позовом, в якому просила надати багаторазові дозволи на тимчасовий виїзд за кордон до країн - Російської Федерації, Туреччини та Абхазії на строк до 90 днів на рік малололітньої дитини - [PERSON] , [INFO] до досягнення дитиною повноліття у супроводі матері [PERSON] без згоди батька [PERSON] , а також та надати дозвіл на виготовлення проїзних документів на перетин дитиною державного кордону. В наданому суду відзиві відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, вказавши, що від виховання та утримання своєї дитини він не ухиляється, та, зазначивши, що позовні вимоги про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без конкретизованого періоду (часу виїзду та повернення), точної адреси в країні відвідування та доказів її повернення, є порушенням принципу рівності прав батьків щодо дитини, тобто порушує його права на їх спільну дитину. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Відповідач у судове засідання також не з`явився, про місце, день та час слухання справи був повідомлений належним чином. Просив розглянути справу за його відсутності. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, надавши суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності на розсуд суду згідно законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.08.2012 року, який було розірвано на підставі рішення Старобільського районного суду Луганської області від 14.07.2018 року по справі № 431/2914/17, що слідує з копії вказаного рішення суду. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18 січня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Свердловського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 47, вбачається, що батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] записані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . З акту від 05.09.2018, складеного сусідами позивача [PERSON] та [PERSON] вбачається, що малолітня [PERSON] фактично проживає за вищевказаною адресою разом з матір`ю - позивачем у справі [PERSON] . У позовній заяві позивач просить надати дозвіл дитини на виїзд за кордон до країн Російської Федерації, Туреччини та Абхазії без дозволу та супроводу батька у невизначеній кількості разів до досягнення нею повноліття, а також та надати дозвіл на оформлення проїзних документів для виїзду за кордон малолітньої дитини. З приводу вказаних позовних вимог суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Однак при цьому йдеться про відсутність спору між батьками з цього питання. Пунктами 3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має зокрема країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 643/1090/17. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон на період до досягнення нею повноліття без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статтей 141, 153, 157 СК України. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення та точного місця перебування за кордоном. Надання дозволу на необмежений по кількості разів виїзд дитини за кордон чинним законодавством не передбачено. Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька, оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини, періоду поїздки та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Більше того, позивачем у позовній заяві конкретно зазначено, що вона просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон до досягнення дитиною повноліття на термін до 90 діб щорічно без конкретизації часу виїзду та часу повернення, а також без зазначення точної адреси в країні перебування, що є також необґрунтованим та законодавством не передбачено. Крім того, суд додатково не може погодитись з можливістю задоволення позову в частині надання дозволу на виїзд з дитиною без згоди та супроводу батька до Абхазії, оскільки вказана країна не визнана Україною, з нею відсутні міжнародні правовідносини. Що стосується позовної вимоги про надання дозволу на виготовлення проїзних документів (закордонного паспорту) дитини без дозволу батька, то підстави для задоволення позову в цій частині також відсутні, оскільки суду не було надано доказів звернення позивача до відповідного органу із заявою про виготовлення закордонного паспорту дитини та отримання відмови у його видачі. При цьому, згідно Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон» із відповідними змінами, особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа, якщо батьки не перебувають у шлюбі. Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір з відповідача на користь позивача не стягується.

Outcome: dismissed