Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Ужгородської міської ради про стягнення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням ІV сесії V скликання Ужгородської міської ради № 621 від 05.02.2008 р. їй було надано у приватну власність земельну ділянку площею 0.085 га для індивідуального житлового будівництва, в районі вулиці Озерної, поз. 175 в м. Ужгороді. Згідно п. 8 даного рішення зобовязано громадян створити товариства забудовників для централізованого розвитку інфраструктури за рахунок коштів забудовників та зазначено, що документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку, видати членам створеного товариства. 05.03.2008 р. згідно квитанції № QS891732 нею через Закарпатську філію ВАТ КБ «Хрещатик» було перераховано суму 21250 грн. до міського бюджету м. Ужгорода, з призначенням платежу «розрахунок внесення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород від [PERSON]». Фактично внесені кошти із розрахунку 25 грн. за один квадратний метр відповідно рішення Ужгородської міської ради № 99 від 23.11.2006 р. ІV сесії V скликання. 12.11.2008 р. їй видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 458676, згідно якого фактично передано на праві власності земельну ділянку площею 0.085 га. В травні 2015 року із Єдиного державного реєстру судових справ їй стало відомо про те, що постановою Ужгородського міськрайонного суду по адміністративній справі № 2-а-1024/11 від 14.02.2013 р., яка набрала законної сили 20.03.2014 р. на підставі постанови Львівського апеляційного адміністративного суду по справі № 876/6629/13, рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. № 99 визнано незаконним та скасовано. Зобовязання Ужгородською міською радою сплатити нею кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород в районі вул. Озерної, поз. 175 до моменту оформлення нею права власності на земельну ділянку було безпідставним та внаслідок сплати коштів без правових підстав, їй нанесена матеріальна шкода в сумі 21250 грн. На підставі викладеного, просить поновити їй перебіг строку позовної давності та стягнути з Ужгородської міської ради на її користь безпідставно набутих грошових коштів в сумі 21250 грн., згідно квитанції № QS891732 від 05.03.2008 р. та сплачений судовий збір в сумі 551.2 грн. Позивачка в судове засідання не зявилася, так як її представник подав заяву відповідно до якої просить розглянути справу без їхньої участі на підставі наявних доказів, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявися, так як відповідно до поданого письмового клопотання просить розглянути справу без участі представника на підставі наявних матеріалів у справі враховуючи письмові заперечення подані відповідачем. Згідно письмових заперечень на позовну заяву відповідач вважає позовні вимоги безпідставними з тих підстав, що позивачці було відомо про рішення міської ради від 23.11.2006 р. № 99, п. 1 якого передбачав передплату до бюджету розвитку міста коштів на розвиток інженерних мереж з розвитку 25 грн. за 1 кв.м. протягом 30-ти календарних днів з моменту підпису рішення сесії та встановлено, що 50 відсотків одержаних коштів спрямовується на розвиток інфраструктури даного мікрорайону. Крім того, рішенням міської ради від 21.02.2007 р. № 245 «Про внесення змін у рішення міської ради від 23.11.2006 р. № 99» в абзаці 1 викладено у наступній редакції «Перерахування громадянам, яким міською радою виділено земельні ділянки для індивідуальної забудови, коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста з розрахунку 25 грн. за кв.м. протягом 30-ти календарних днів з моменту підпису рішення сесії міським головою». Використання коштів цільового фонду соціально-економічного розвитку міста, до якого надходили внески для пайової участі в розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста, а також індивідуальних житлових районів перерахованих громадянами-індивідуальними забудовниками використовувались відповідно до Положення про цільовий фонд соціально-економічного розвитку міста, затвердженого рішенням сесії міської ради від 09.07.2003 р. № 85 із змінами та доповненнями. На момент перерахування позивачкою коштів діяло рішення Ужгородської міської ради від 05.07.2007 р. № 388 «Про зміни до рішення 11 сесії міської ради 4 скликання від 09.07.2007 р. № 85» відповідно до якого кошти від надходження внесків для пайової участі в розвитку соціальної та інженерно транспортної інфраструктури міста, а також індивідуальних житлових районів, перерахованих громадянами індивідуальними забудовниками новостворених індивідуальних житлових масивів використовувались: 50 відсотків на проведення видатків спрямованих на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста; 50 відсотків через головного розпорядника коштів спрямовується новоствореним товариствам забудовників для централізованого розвитку інфраструктури кварталу (п. 3.5. рішення міської ради від 05.07.2007 р. № 388). Враховуючи, що сторони у судове засідання не зявилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням IV сесії V скликання Ужгородської міської ради від 05.02.2008 р. № 621 «Про надання земельних ділянок» позивачці [PERSON] була надана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в районі вул. Озерна м. Ужгород, площею 0.085 га поз. 175. Пунктом 8 даного рішення зобовязано громадян створити товариства забудовників для централізованого розвитку інфраструктури за рахунок коштів забудовників. Документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку, видати членам створеного товариства. Як встановлено судом, для оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку Ужгородською міською радою було зобовязано [PERSON] здійснити внесення до бюджету міста коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури до цільового фонду соціально-економічного розвитку міста виходячи з розрахунку 25 грн. за один квадратний метр протягом 30 календарних днів згідно із рішенням Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», із змінами, внесеними рішення від 21.02.2007 р. № 245, про що видали відповідний розрахунок. Пунктом 3 рішення № 99 від 23.11.2006 р. було визначено, що у разі невиконання цих умов рішення про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва втрачає чинність. На виконання такої вимоги, 05.03.2008 р. [PERSON] було перераховано суму в розмірі 21250 грн., з призначенням платежу «розрахунок внесення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород код пл. 50110000 від Шалаєва Катерини Миронівни згідно реєстру від 05/03/2008», що стверджується квитанцією № QS891732 від 05.03.2008 р. Судом встановлено, що [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 458676 від 12.11.2008 р., відповідно до якого вона є власником земельної ділянки площею 0.085 га, розташованої за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Озерна, поз. 175. Як стверджує позивачка, в травні 2015 року їй з Єдиного державного реєстру судових рішень стало відомо про протиправність рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», яким встановлені обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва. Згідно постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.02.2013 р., залишеної без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014 р., визнано протиправним та скасовано рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва». У відповідності до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. При цьому у розумінні ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва,. будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Процедура безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначена ст. 118 Земельного кодексу України, якою не передбачено можливість встановлення додаткових умов при вирішенні питань стосовно передачі громадянам у власність земельних ділянок. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З контекстного аналізу зібраних доказів, суд дійшов висновку, що зобовязання позивачку сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород в районі вул. Озерна (поз. 175), до моменту оформлення нею права власності на земельну ділянку, яка знаходяться за вказано адресою, було безпідставним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (ст. 15 ЦК України). Статтею 1212 ЦК України регламентовано обовязок особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Суд не погоджується із запереченнями відповідача як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог перерахування виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 50 % внесених коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури. Перерахування виконкомом товариствам забудовників для централізованого розвитку інфраструктури чи обєднанням власників земельних ділянок грошових коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури виходить за межі предмету даного спору і не створює взаємозвязок між правовідносинами, визначеними ст.ст. 1212-1214 ЦК України. Питання створення та діяльності товариств забудовників, розподілу між ними та радою сплачених громадянами коштів не мають правового значення для розвязання даного спору. Твердження представника Ужгородської міської ради про необовязковість рішення ради для позивача щодо сплати коштів та добровільну їх сплату не приймаються до уваги, оскільки такі суперечать дійсним обставинам справи та спростовуються її матеріалами. Не заслуговують на увагу твердження представника відповідача про чинність на даний час рішення Ужгородської міської ради від 21.02.2007 р. № 245 «Про зміни до рішення IV сесії міської ради V скликання від 23.11.2006 р. № 99», оскільки не може залишатися чинним та застосовуватися рішення, яке вносить зміни до іншого рішення (є похідним від того іншого рішення), що, в свою чергу, втратило чинність. Враховуючи вищезазначене та приймаючи до уваги, що Ужгородська міська рада після скасування судом рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», на підставі якого [PERSON] перераховано на рахунок відповідача кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород в районі вул. Озерна (поз. 175) в розмірі 21250 грн., використовує ці кошти безпідставно, суд приходить до висновку, що вимога позивачки про стягнення безпідставно набутих коштів є обґрунтованою та підлягає задоволенню. До спірних правовідносин слід застосовувати загальний строк позовної давності у три роки, який не сплинув на день звернення позивачки до суду з даним позовом з 20.03.2014 р. дати набрання законної сили постанова Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.02.2013 р., відтак позивачкою не пропущено строк позовної давності для захисту порушеного її права в судового порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню, то з відповідача на її користь слід стягнути 551.2 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved