Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на факт проживання однією сім'єю з померлим [INFO] [PERSON], як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з грудня 2001 року по день його смерті, а тому просить встановити юридичний факт цього, визнати її дружиною позивача та спадкоємцем першої черги. З огляду на ці обставини та на факт проживання з [PERSON] у шлюбі з грудня 2001 року просить визнати спільним сумісним майном подружжя грошові кошти розміщені в ПАТ КБ «Приват Банк» на депозитному вкладі згідно договору №SAMDNWFD0070052964600 від 08 січня 2014 року. Відповідачі звернулися до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що за час спільного проживання їх дідуся [PERSON] разом з позивачкою окрім депозитного вкладу в ПАТ КБ «Приват Банк» в розмірі 70 000 грн. ними було набуто ще 90 000 грн., які позивачка всупереч особистому розпорядженню спадкодавця від 08 травня 2014 року привласнила та розпорядилася ними на власний розсуд. Відтак просили стягнути з позивачки на їх користь 10 000 грн. Позивачка та її представники просили про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Стверджували, що [PERSON] та [PERSON] проживали як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу з грудня 2001 року й всі висунуті вимоги підтримали в повному обсязі. Крім того пояснили, що з грудня 2010 року спадкодавець тяжко хворів, а оскільки позивачка протягом тривалого часу ним опікувалася, вважали, що вона є спадкоємцем першої черги відповідно до вимог ст. 1259 ЦК України. Представник відповідачів в суді первісній позов визнав частково. Проти встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON], як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу не заперечував. Просив задовольнити зустрічну позовну заяву з викладених у ній підстав. Представник третьої особи подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши сторони, допитавши свідків і дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. [INFO] [PERSON] помер. Як [PERSON], так і [PERSON] та [PERSON] - онуки померлого, подали заяви про прийняття спадщини після смерті останнього згідно вимог ст. 1269 ЦК України. Вказані обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи №383/2014, після померлого [PERSON] Як встановлено з пояснень позивачки, вона та [PERSON] з грудня 2001 року постійно проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, а в 2002 році уклали шлюб за релігійним обрядом вінчання у церкві. Представник відповідачів ці обставини в суді не заперечував. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у суді ствердили, що [PERSON] та [PERSON] з 2001 року проживали як чоловік та жінка однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили разом дозвілля, тощо, в зв'язку з чим для скріплення стосунків 13 жовтня 2002 року здійснили акт вінчання. З 2010 року [PERSON] почав хворіти, йому проводили операцію на серці, ввесь цей час за ним доглядала позивачка. Факт проживання однією сім'єю також підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 02 жовтня 2014 року, складеного депутатом Вишгородської міської ради Київської області, згідно якого [PERSON] та [PERSON] з 03 грудня 2001 року проживали разом в кв. [ADDRESS]. Згідно ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Таким чином у суду не має сумнівів, що [PERSON] та [PERSON] проживали як чоловік та жінка без шлюбу з грудня 2001 року, з того часу останні жили спільно, не приховуючи своїх відносин, вели спільне господарство, мали спільні права та обов'язки й усталені стосунки притаманні подружжю. Оскільки цей факт має юридичне значення для вирішення питання про обсяг спільно нажитого майно згідно ст. 74 СК України, суд вважає необхідним його встановити і позов у цій частині задовольнити. За час проживання однією сім'єю, згідно вимог статей 60 і 74 СК України, [PERSON] та [PERSON] набули в спільну сумісну власність грошові кошти в сумі 70 000 грн. розміщені в Приватному акціонерному товаристві Комерційному банку «Приват Банк» на депозитному вкладі згідно договору №SAMDNWFD0070052964600 від 08 січня 2014 року. Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. За таких обставин пред'явлений позов в частині встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання депозитного вкладу спільним сумісним майномпідлягає задоволенню. Що стосується вимоги позову про визнання [PERSON] дружиною [PERSON], то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов'язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відтак, відсутність державної реєстрації шлюбу не робить союз чоловіка та жінки актом цивільного стану, тобто шлюбом у його правовому розумінні. Жінка та чоловік у такому союзі мають статус сім'ї, але не мають статусу подружжя. Таким чином, визнати [PERSON] дружиною [PERSON] без фактичної реєстрації шлюбу неможливо, а відтак неможливо і визнати її спадкоємцем першої черги згідно ст. 1261 ЦК України. Згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування право на спадкування за законом мають особи які проживали зі спадкоємцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже висунуті позовні вимоги визначають межі судового розгляду. Так, при зверненні до суду з позовом [PERSON] вимогу про зміну черговості спадкування з підстав передбачених ч. 2 ст. 1259 ЦК України на розгляд суду не висувала та її не обґрунтовувала, відповідний позов згідно ст.ст. 119-120 ЦПК України з цих підстав суду не подано. Відтак посилання представника позивача на ці обставини під час судового засідання (викладені в додаткових поясненнях) виходять за межі заявлених вимог, які суд до розгляду не приймає. При цьому стороні позивача роз'яснено право подачі до суду самостійного позову з інших підстав, оскільки заміна підстав позову допускається лише до початку розгляду справи по суті й шляхом подання письмової заяви, яка відповідає вимогам ст.ст. 119-121 ЦПК України. Таким чином у задоволенні позову в частині визнання [PERSON] дружиною спадкодавця та визнання її спадкоємцем першої черги слід відмовити. Підстав для задоволення зустрічного позову судом також не встановлено, виходячи з наступного. Згідно вимог статей 10, 58-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов'язок доказування і подання належних, допустимих і достатніх доказів покладається на сторони. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті. Згідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Однак, розпорядження [PERSON] від 08 травня 2014 року викладене у формі особистого листа не є заповітом в розумінні вимог ст. 1233 ЦК України. Крім того вказаний лист не є належним, допустимим і достатнім доказом на підтвердження набуття у спільну власність грошових коштів в сумі 90 000 грн. згідно ст. 74 СК України. Ці кошти не підлягають врахуванню так, як про це просять позивачі за зустрічним позовом. Підстав вважати, що вказані грошові кошти входять до складу спадщини після смерті [PERSON] не встановлено, обставини про це є недоведеними. Відтак порушених прав позивачів за зустрічним позовом в суді не встановлено, а тому такий позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: partial