Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовий дім «Позика» про визнання договору недійсним та стягнення коштів посилаючись на те, що 14 листопада 2013 року позивачка уклала із ТОВ «Фінансовий дім «Позика» Договір №000666 з метою отримання в кредит коштів в сумі 50\~000 грн. На виконання умов договору [PERSON] сплатила гарантійний платіж в сумі 4\~500 грн. Також, нею було внесено ряд платежів на загальну суму 11\~538 грн. 85 коп. Всього, на користь ТОВ «Фінансовий дім «Позика» позивачкою перераховано коштів на суму 16\~038 грн. 85 коп., однак позику вона не отримала. Вважає, що Договір укладено із використанням нечесної підприємницької діяльності та на забезпечення діяльності пірамідальної схеми, шляхом введення споживача в оману, юридичною особою, яка не мала відповідного дозволу на надання фінансових послуг. Просить визнати недійсним Договір №000666 від 14.11.2013 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовий дім «Позика». Стягнути із ТОВ «Фінансовий дім «Позика» на її користь кошти в сумі 11\~538 грн. 85 коп., а також 243,60 грн. судового збору. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судове засідання подав заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити, справу просить розглянути у його відсутності. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовий дім «Позика» в судове засідання не з»явився, подавши письмові заперечення, відповідно до яких позовних вимог не визнав, посилаючись на те, що [PERSON], як сторона договору, не є споживачем, а є стороною договору простого товариства. Позивачку в оману не вводили, а укладений договір направлений на реальне настання правових наслідків, без введення в оману щодо умов договору. Крім того, згідно п. 6.1 Регламенту спільної діяльності, партнер має право відмовитися від договору без пояснення причин, надіславши поштою заяву на адресу (для кореспонденції) управителя протягом трьох календарних днів з моменту підписання договору. Партнеру повертається на його банківський рахунок раніше сплачена сума гарантійного платежу, протягом 30 календарних днів з дня отримання заяви. Протягом згаданого терміну заяву про розірвання Договору на адресу для кореспонденції ТОВ»Фінансовий дім «Позика» позивачкою надіслано не було. Просить справу розглядати у відсутності відповідача, врахувавши його письмові заперечення. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. 14 листопада 2013 року [PERSON] уклала із ТОВ «Фінансовий дім «Позика» Договір №000666 з додатком 1 («Регламент спільної діяльності») та Додатком 2, метою та предметом якого згідно п.1.1 є об»єднання зусиль та вкладених коштів сторін спрямованих на придбання товару, або отримання позики, шляхом створення простого товариства відповідно до глави 77 ЦК України. Відповідно до п.2.2 ст.2 зазначеного договору, спільна діяльність сторін здійснюється у відповідності до «Регламенту спільної діяльності», що є додатком №1 до Договору, в якому сторони визначають порядок, етапи та умови спільної діяльності. Пунктом 2.4 ст.2 вказаного договору передбачено, що ТзОВ «Фінансовий дім позика», як управитель формує просте товариство; організовує та проводить заходи (збори) по визначенню сторони якому надається товар/позика згідно регламенту; здійснює оплату товару, зазначеного в Додатку №2 до цього Договору, надати позику розмір якої зазначено в Додатку №2 до цього Договору, забезпечує передачу у власність товару/позики партнеру згідно Регламенту, тимчасово розміщує грошові кошти товариства на своєму поточному рахунку. Пунктом 9.1 даного Договору сторони у ньому зазначили, що вони розуміють значення вживаних термінів, умови цього Договору, правові наслідки та підтверджують дійсність намірів, а також те, що цей Договоір не є фіктивним або удаваним правочином і спрямований на реальнее настання правових наслідків. Як вбачається із Додатку №2 до зазначеного договору, який підписала позивачка, у ньому зазначено графік місячних платежів та вартість товару, розмір позики (внеску), який складає 50\~000 гривень. Також, зазначено суму гарантійного платежу у розмірі 4500 гривень, частина внеску яка складає 320,51 гривень, щомісячний платіж 320,51 гривня. Як вбачається із Додатку №1 до зазначеного договору «Регламент спільної діляльності» у п.2.1 передбачено, що варість товару це ціна за товар, що оплачується відповідно до умов цього Регламенту на користь Пртнера, з урахуванням необхідних податків, і зазначається у Додатку №2 до Договору. Вартість товару дорівнює розміру внеску партнера. У Пункті 3.1 сторони передбачили, що з початку і до кінця дії договору простого Товариства сторони повинні сплачувати в кожному місяці щомісячний платіж, визначений у Додатку №2, який складається з частини внеску партнера, яка викристовується для оплати товару (надання позики), і розмір якої визначається шляхом ділення вартості товару (розміру позики) на строк договору простого Товариства; витрат Управителя з організації та функціонування простого Товариства. [PERSON] на виконання умов укладеного договору №000666 від 14 листопада 2013 року було внесено на розрахунковий рахунок ТОВ «Фінансовий дім «Позика» гарантійний платіж в сумі 4\~500 грн., що стверджується квитанцією №ПН1122 від 14.11.2013 р. Також, [PERSON] було внесено на рахунок товариства ряд щомісячних платежів на загальну суму 11\~538 грн. 85 коп. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У абз.1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. За положеннями ч.1, п.7 ч. 3, ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Як на підставу недійсності договору позивачка послалася на те, що всупереч вимогам ч.1 п.7, ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» він укладений із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка зокрема, полягає у введенні її в оману споживачів, шляхом залучення їх коштів з метою реалізації пірамідальної схеми. Як зазначив Верховний Суд України у своєму рішенні у справі №6-40цс-13 від 11 вересня 2013 року, прийнятому за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, який відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України, суд зобов»язаний врахувати при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, аналіз п.7 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов»язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак. Відсутність вищенаведених ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Так, «пірамідальній» схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. Таким чином, суд вважає, що укладений між сторонами спірний правочин та додатки до нього передбачали визначений розмір щомісячних внесків [PERSON] за товар/позику, встановлення графіку таких платежів, суму вартості позики, яка надавалась споживачу за умови належного виконання зобов»язань, визначено суму гарантійного платежу, а тому, підстав для визнання його недійсним в розумінні ч.1 п.7, ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» із використанням нечесної підприємницької діяльності, відсутні. За правилами ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає до задоволення. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що доказів, які підтверджують направлення позивачем заяви ТзОВ «Фінансовий дім позика» з вимогою перерахувати на її суму сплачених нею коштів, суду не представлено. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed