Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області та [PERSON], в якому просила визнати недійсним заповіт її батька [PERSON] на користь її брата [PERSON] від 13.07.2001 року, посвідчений секретарем виконнкому Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області та зареєстрований в реєстрі за номером № 74, визнати недійсним та скасувати видане на його підставі свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що видане 03.07.2002 року нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори, поновивши їй строк на звернення в суд з даним позовом як пропущений з поважних причин. Свої вимоги мотивувала тим, що її батьками були [PERSON] та [PERSON], які збудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що був прийнятий в експлуатацію 19.01.1979 року. Вона з народження проживала у батьківському будинку, зареєстрована в ньому та проживає і на даний час. Окрім неї, у батьків був ще син, її рідний брат [PERSON], який після одруження разом з дружиною, відповідачкою по даній справі [PERSON], на початку 80-х років виїхали на постійне місце проживання в [INFO] Російської Федерації. 29 жовтня 2000 року померла її мати [PERSON], на час смерті якої у будинку були зареєстровані та проживали вона та батько, тому відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції Закону 1963 року), вступили у володіння та управління належною матері часткою спадкового майна. Батько [PERSON] за життя склав заповіт, згідно з яким все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіт їй. Цей заповіт був посвідчений нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори на дому 05.09.1995 року в звязку з хворобою заповідача. В останні роки батько хворів цукровим діабетом, його здоровя погіршувалося і 29.06.2001 року його поклали на стаціонарне лікування в Долинську ЦРЛ, де 02.07.2001 року зробили операцію та ампутували другу ногу. На стаціонарному лікуванні в цій лікарні батько перебував до 14.07.2001 року. 22 липня 2001 року батько помер у своєму будинку. На час його смерті брата в Україні не було, на похорон він не приїжджав. Будучи зареєстрованою та проживаючи у батьківському будинку, вона вступила в управління та володінням спадковим майном, але спадщину не оформляла, оскільки не вважала це за потрібне. 31 грудня 2015 року помер її брат [PERSON], про що її повідомила відповідачка по телефону в січні 2016 року. В травні того ж року [PERSON] прибула в Україну, щоб прийняти спадщину після смерті чоловіка [PERSON] [PERSON] ж вона дізналася, що її батько 13.07.2001 року склав інший заповіт, яким все майно заповів її братові [PERSON] В червні 2016 року вона випадково в шухляді буфету знайшла свідоцтво про право на спадщину від 03.07.2002 року, згідно з яким домоволодіння по вул. Глушко, 27 в с.Новичка Долинського району Івано-Франківської області перейшло у власність брата на підставі заповіту від 13.07.2001 року. Вважає, що даний заповіт був посвідчений секретарем сільської ради з порушенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 року № 22/5, оскільки з тексту заповіту випливає, що він складений та посвідчений 13.07.2001 року секретарем Новичківської сільської ради в приміщенні сільської ради, але цього дня батько перебував на стаціонарному лікуванні в Долинській ЦРЛ і в його історії хвороби відсутні дані про те, що він вибував із стаціонару лікарні. Крім того, не маючи обох ніг та практично втративши зір на обоє очей, батько не міг самостійно прийти в сільську раду для посвідчення заповіту. Секретар сільської ради може посвідчувати заповіти виключно в межах свого населеного пункту, поза межами якого вчинення нотаріальних дій є незаконними. Підпис у заповіті не поставлений у графі «підпис», а розташований впоперек аркуша і візуально не схожий на підпис її батька. Крім того, у відповідності до ст. 542 чинного на той час цивільного кодексу, заповіт батька можна було посвідчити у лікувальній установі. За таких обставин вважає, що заповіт від 13.07.2001 року слід визнати недійсним та скасувати його, а також визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння по вул. Глушко, 27 в с.Новичка Долинського району Івано-Франківської області, видане на імя [PERSON] Долинською міською державною нотаріальною конторою Івано-Франківської області 03.07.2002 року, зареєстроване під номерам Д-800, так як воно є похідними від незаконного заповіту, в звязку з чим вона звернулася в суд з даним позовом. В судовому засіданні представник позивачки за довіреністю від 02.06.2016 року [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, зіславшись на вищевикладені обставини, просив позов задоволити та визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] від 13.07.2001 року, посвідчений секретарем Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області та зареєстрований в реєстрі за номером № 74, визнати недійсним і скасувати видане на його підставі свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що видане 03.07.2002 року нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори та стягнути на користь позивачки всі судові витрати по справі. Представник Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області сільський голова [PERSON] позов не визнала, пояснивши, що оспорюваний заповіт від 13.07.2001 року складено та посвідчено правильно, без жодних порушень, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Після надання пояснень представник сільської ради подала письмову заяву про закінчення розгляду справи в її відсутності, в якій зазначила, що при вирішенні даного спору покладається на рішення суду. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, вказавши, що позивачка пропустила строк позовної давності, оскільки звернулася в суд з даним позовом аж через 15 років після відкриття спадщини та не надала жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку. Про заповіт батька і те, що її чоловік оформив спадщину після його смерті, позивачка знала, тому що вони з чоловіком її весь цей час матеріально підтримували. Також вона сама їй про це говорила. В червні 2001 року вони з чоловіком були в м.Долина, допомагали батькові з лікуванням, чоловік їздив у м.Львів по ліки, на своєму автомобілі возив батька, куди було потрібно, забирав його з лікарні 14.07.2001 року. Батько постійно був при свідомості, мав ясний розум і з зором у нього особливих проблем також не було. Він хотів, щоб його господарство не попало в чужі руки, тому що в позивачки дітей немає. За таких обставин вважає заявлений позов безпідставним і таким, що до задоволення не підлягає. Дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що даний позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного: Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, до спірних правовідносин щодо визнання недійсним заповіту, складеного 13.07.2001 року [PERSON], застосовуються положення Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, з відповідними змінами та доповненнями. Згідно з ч.1 ст. 524 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), що був чинним на момент відкриття спадщини, встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Зі змісту ч.1 ст. 534 даного кодексу встановлено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 549 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як встановлено в судовому засіданні і підтверджується копією свідоцтва про смерть від 23.07.2001 року серії 1-НМ № 110471 (а.с. 11), [PERSON] помер 22.07.2001 року. Згідно заповіту від 13.07.2001 року, що посвідчений секретарем виконавчого комітету Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 74 (а.с. 75-76), який не змінювався та не скасовувався, [PERSON] все своє майно заповів своєму синові [PERSON] Про те, що [PERSON] оформив свої спадкові права та став спадкоємцем майна після смерті свого батька [PERSON] згідно заповіту останнього від 13.07.2001 року, свідчить свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Долинською міською державною нотаріальною конторою 03.07.2002 року та зареєстроване в реєстрі за номером № Д-800 (а.с. 79). Як встановлено в судовому засіданні, єдиною підставою для визнання недійсним заповіту, вчиненого [PERSON] 13.07.2001 року, позивачка вказує те, що 13 липня 2001 року батько перебував на стаціонарному лікуванні в Долинській ЦРЛ і в історії хвороби відсутні дані про те, що цього дня він вибував із стаціонару лікарні. Крім того, не маючи обох ніг та практично втративши зір на обидва ока, батько не зміг би самостійно прийти в сільську раду для посвідчення заповіту і його підпис в даному заповіті візуально не схожий на підписи батька в інших документах. Проте, дані твердження є голослівними, оскільки вони нічим не підтверджені та спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що в 2001 році він працював лікарем хірургічного відділення Долинської ЦРЛ та лікував [PERSON], який перебував на лікуванні з 29.06.2001 року по 14.07.2001 року. 13 липня цього ж року хворому було зроблено перевязку та введено одну інєкцію нікотинової кислоти, яка є вітаміном. Напередодні [PERSON] обстежив лікар-окуліст, який серйозних захворювань очей не виявив, вказавши в медичній карті тільки про наявність вікових змін у хворого. Що стосується відмітки в історії хвороби про вибуття (відлучення) хворого із стаціонару, то необхідність проставлення такої відмітки ніяким нормативним документом не регламентовано. Чи справді [PERSON] 13.07.2001 року залишав територію Долинської ЦРЛ, йому не відомо, однак допускає, що хворий міг відпроситися в чергового лікаря або поїхати з родиною без будь-якого дозволу. Пояснення свідка [PERSON] підтверджуються записами в медичній карті № 3123-947 стаціонарного хворого [PERSON], яка долучена до матеріалів справи. Як вбачається з тексту оспорюваного заповіту від 13.07.2001 року та книги реєстрації вчинення нотаріальних дій Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області за 1999-2003 роки (а.с. 80-83), оспорюваний заповіт посвідчено секретарем виконкому цієї сільської ради [PERSON] та власноручно підписано в її присутності заповідачем [PERSON] При цьому жодних доказів, які б могли спростувати ці факти, в судовому засіданні не здобуто. Суд критично оцінює твердження позивачки про порушення вимог чинної на час посвідчення заповіту Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 року № 22/5, оскільки з тексту заповіту випливає, що він дійсно складений та посвідчений 13.07.2001 року секретарем виконкому Новичківської сільської ради в приміщенні сільської ради і будь-яких доказів на спростування цього факту суду не надано. Твердження позивачки та її представників про те, що підпис [PERSON] в оспорюваному заповіті візуально не схожий з його підписами в інших документах, зокрема в медичній карті також є голослівними і жодними доказами не підтверджені, а посилання на те, що підпис заповідача не проставлений у графі «підпис», а розташований впоперек аркуша, на думку суду, жодним чином не впливає на законність оспорюваного заповіту та не може бути підставою для визнання його недійсним. Що стосується пояснень позивачки та її представників про те, що вона вступила у володіння та управління спадковим майном після смерті своєї матері [PERSON], яка померла 29 жовтня 2000 року, тому що на час її смерті була зареєстрована та проживала в спадковому будинковолодінні, а тому їй належиться ? частка цього будинковолодіння, то суд також вважає їх безпідставними, оскільки ст. 548 ЦК УРСР\~визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, тобто для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Статтею 549 ЦК УРСР, на яку посилається позивачка, передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини і зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Однак, позивачка не тільки не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном, але навіть не вказала, яким саме чином вона прийняла спадщину, які саме дії, що свідчать про прийняття спадщини, вчинила, а також які саме належні та допустимі докази беззаперечно вказують на прийняття нею спадщини. При цьому суд враховує, що будь-яких доказів того, що станом на час смерті [PERSON] їй належало якесь нерухоме майно суду не надано. Як вбачається з свідоцтва про право власності на жилий будинок від 19.02.1979 року, виданого на підставі рішення виконкому Долинської міської ради народних депутатів № 96 від 08.02.1979 року та реєстраційного напису Івано-Франківського ОБТІ в реєстровій книзі № 3 за реєстровим № 763 від 22.02.1979 року (а.с. 77-78), спірне будинковолодіння по вул. Глушко, 27 в м.Долина (с.Новичка) в цілому належало на праві особистої власності [PERSON] Вимоги про визнання цих документів недійсними позивачкою не заявлено. При цьому суд також враховує, що з даним позовом [PERSON] звернулася до суду через 15 років після відкриття спадщини після смерті її батька [PERSON], тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності та не вказала будь-яких поважних причин пропуску цього строку. Посилання позивачки на те, що про існування оспорюваного заповіту до 2016 року їй не було відомо, суд оцінює критично та не вважає це поважною причиною пропуску строку позовної давності. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не здобутого жодних доказів того, що при складенні та посвідченні заповіту [PERSON] від 13.07.2001 року, що посвідчений секретарем виконкому Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області та зареєстрований в реєстрі за номером № 74, було допущено порушення вимог закону, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Судом встановлено, що вказаний заповіт складений особою, яка мала на це право, з дотриманням встановленої законом форми та посвідчення, заповіт відповідав справжній волі заповідача, а тому заявлений позов є безпідставним і в його задоволенні слід відмовити. Також не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 03.07.2002 року нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори,оскільки вона є похідною від вимоги про визнання недійсним заповіту. На підставі викладеного, п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, ст.ст. 524,534,545,548-549,560 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 року № 22/5,

Outcome: dismissed