Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду в травні 2016 року з позовом до Департаменту освіти і науки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання дій Голови Комісії з припинення (ліквідації) управління освіти і науки виконкому Івано-Франківської міськради протиправними та скасування наказу № 239 від 11.04.2016 року. В позовній заяві зазначено, що з вересня 2002року позивач працювала в Управлінні освіти і науки виконкому методистом інформаційно-методичного центру. 11.04.2016 року позивача згідно наказу Голови Комісії з припинення (ліквідації) управління освіти і науки виконкому Івано-Франківської міськради №239 було звільнено із займаної посади за п.1.ст.40 КЗпП України, з яким ознайомилась 14.04.2016р.. Позивач 13.04.2016 року подала заяву про прийом її на роботу в Департамент освіти і науки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на таку ж посаду методиста інформаційно-методичного центру, однак вона не була розглянута. Під час звільнення позивачу не було запропоновано вільних посад у Департаменті освіти і науки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, хоча усно керівник даного Департаменту, який є Головою Комісії з припинення (ліквідації) управління освіти і науки виконкому Івано-Франківської міськради, обіцяв працевлаштувати позивача. Попередньо, 12.01.2016р. позивача було повідомлено разом з 123 особами про звільнення у звязку з ліквідацією Управління освіти і науки Івано-Франківського міськвиконкому, згідно рішення сесії міської ради від 01.12.2015р. №04-1, рішення сесії міської ради від 22.12.2015р. №42-2, рішення виконкому від 24.12.2015р. №742, розпорядження міського голови №8-с від 11.01.2016р. На базі ліквідованого Управління освіти і науки виконкому створено Департамент освіти і науки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, однак не змінено структуру та штатний розпис. Отже, позивач вважала, що змін в організації праці не відбулося, пропозицій по переведенню її в Департамент освіти і науки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не було, а тому вона має переважне право на залишенні на роботі маючи загальний стаж роботи 38 років, пройдені курси підвищення кваліфікації, нагороди. 10.06.2016р. позивач збільшила позовні вимоги та просила: про поновлення на роботі Департаментом освіти і науки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в раніше займаній посаді методиста інформаційно-методичного центру, стягнення з Департаменту освіти і науки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання дій Голови Комісії з припинення (ліквідації) управління освіти і науки виконкому Івано-Франківської міськради протиправними та скасування наказу № 239 від 11.04.2016 року. Ухвалою суду від 22.09.2016р. до участі у справі залучено співвідповідачем - Управління освіти і науки Івано-Франківського міськвиконкому та Комісію з припинення (ліквідації) управління освіти і науки виконкому Івано-Франківської міськради. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві. Просили позов задовольнити повністю. Представник відповідачів заперечила щодо заявлених позовних вимог, просила в задоволенні цих вимог відмовити, оскільки відбулася ліквідація юридичної особи та створення нової. Вислухавши сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 11.04.2016 року працівників ІМЦ що входить в структуру Управління (шестеро), в т.ч. позивача, згідно наказу Голови Комісії з припинення (ліквідації) управління освіти і науки виконкому Івано-Франківської міськради №239 було звільнено із займаної посади - методиста інформаційно-методичного центру Управління освіти і науки виконкому Івано-Франківської міської ради з 14.04.2016р. за п.1.ст.40 КЗпП України в звязку з ліквідацією Управління (а.с.6). З даним наказом [PERSON] ознайомилась 14.04.2016р.. Трудову книжку отримала також в день звільнення (а.с.143-144). Попередньо, 12.01.2016р. на підставі наказу начальника управління освіти і науки виконкому Івано-Франківської міської ради №11 позивача та ще 123 осіб Управління (а.с.7-10) було повідомлено про звільнення у звязку з ліквідацією Управління освіти і науки Івано-Франківського міськвиконкому. Підстава видачі даного наказу керівника: рішення сесії міської ради від 01.12.2015р. №04-1 «Про затвердження структури виконавчих органів, загальної чисельності апарату ради та виконкому», рішення сесії міської ради від 22.12.2015р. №42-2 «Про виконання рішення №4-1 від 01.12.2015р.», рішення виконкому від 24.12.2015р. №742 «Про затвердження штатних розписів», розпорядження міського голови №8-с від 11.01.2016р. «Про зміни в структурі виконавчих органів міської ради та попередження про наступне вивільнення» (а.с.68-82, 118-120). Як вбачається з даних рішень, прийнятих засновником, ліквідовано Управління освіти і науки виконкому, створено Департамент освіти і науки Івано-Франківської міської ради. При цьому, згідно Положення про Управління освіти і науки виконкому, це управління було структурним підрозділом міськвиконкому (а.с.62-67, 126-127). Натомість новостворений Департамент освіти і науки Івано-Франківської міської ради є виконавчим органом міської ради, хоча дійсно в такому новоствореному Департаменті є також інформаційно-методичний центр з кількістю штатних посад - 18.5 одиниць (а.с.98, 91). Позивач 08.04.2016р. та 13.04.2016 року подала заяву про прийом її на роботу в Департамент освіти і науки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на таку ж посаду методиста інформаційно-методичного центру (а.с.150-151), однак як стверджує позивач, вона не була розглянута. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи заява була як звернення від чотирьох осіб (методистів ІМЦ), була розглянута та надано відповідь від 24.05.2016р. (а.с.48,49,121), в якому повідомлено про підбір кандидатів на вакантні місця, про що оголошено на веб-сайті новоствореного Департаменту 13.05.2016р., а в період з 08 по 11.06.2016р. (про що буде повідомлено додатково) буде проведено тестування та співбесіду, за результатами яких прийнято рішення. При цьому, буде враховуватись досвід роботи даних заявників на посаді методиста ІМЦ. З пояснень в судовому засіданні судом встановлено, що деякі заявники (попереджені працівники ІМЦ та заявники за даною заявою) пройшли по конкурсу в новостворений Департамент. Що стосується позивача, то таке особисте повідомлення їй про конкурс уже не повідомлялось, так як вона скористалась правом оскарження наказу про звільнення до суду про поновлення на роботу, про що свідчив отриманий Департаментом позов, отже участь у конкурсі вона не бажала брати, а трудовий спір за позовом позивача мав би вирішитись уже в судовому порядку щодо поновлення її на посаді в новоствореному Департаменті, як зазначено в позові. Отже, як встановлено судом з пояснень сторін позивач не брала участь у конкурсі за поданими нею заявами 08.04.2016р. та 13.04.2016 року, так як звернулась до суду. Хоча це не було, на переконання суду, перешкодою в участі [PERSON] в конкурсі (співбесіді), хоча її доводи про неповідомлення додатково представником новоствореної юридичної особи про таку дату конкурсу (співбесіди), не могло бути перешкодою її участі, оскільки у разі зацікавлення її в такому за її ж заявами, повна інформація могла б бути отримана позивачем з офіційних веб-сайтів Департаменту (де і було розміщене оголошення, про що зазначено вище) чи на зясування іншим способом інформації про проведення такого конкурсу. Під час звільнення, як стверджує позивач, їй не було запропоновано вільних посад у Департаменті освіти і науки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, хоча усно керівник даного Департаменту, який є Головою Комісії з припинення (ліквідації) управління освіти і науки виконкому Івано-Франківської міськради, обіцяв її працевлаштувати. Щодо таких доводів про усне обіцяння, то вони оцінюються критично, так як не доведено доводами позивача та не підтверджено стороною відповідачів. На базі ліквідованого Управління освіти і науки виконкому, як доводила суду позивач, створено Департамент освіти і науки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, однак не змінено структуру та штатний розпис. Отже, позивач вважала, що змін в організації праці не відбулося, пропозицій по переведенню її в Департамент освіти і науки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не було, а тому вона має переважне право на залишенні на роботі маючи загальний стаж роботи 38 років (а.с.18-23), пройдені курси підвищення кваліфікації (а.с.11-12, 24-25), нагороди (а.с.26-35). Також в обґрунтування вимог позивач надала лист Управління Держпраці в області від 21.06.2016р. (а.с.100-101), в якому зазначено, що штатний розпис ІМЦ новоствореного Департаменту аналогічний з ІМЦ ліквідованого управління, та не зазнав абсолютних змін. А тому, при наявності вакантних посад у ІМЦ Департаменту, їх не було запропоновано трьом особам (за зверненням до Інспекції), а на час перевірки було оголошено конкурс в новоствореному Департаменті. Такі доводи сторони суд відхиляє, виходячи з такого. Позивача у встановленому порядку було повідомлено про звільнення у звязку з ліквідацією Управління освіти і науки Івано-Франківського міськвиконкому, про що зазначено вище. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 49 2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів № 9 від 06.11.1992 року із наступними змінами визначено, що після припинення діяльності підприємства можливе створення на його базі нового підприємства і прийом працівників у новостворене підприємство здійснюється на загальних підставах, а тому працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі у новостворене підприємство, якщо він не був переведений туди у встановленому порядку. Судом встановлено, що за рішенням засновника управління, прийнято про його ліквідацію, а не реорганізацію чи перейменування, як стверджував позивач та його представник. Зі змісту зазначеної норми п.1 ст.40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як-от: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. При цьому вживані в цій нормі поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» ? стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. Департамент, що був ліквідований, був юридичною особою, хоча і структурним підрозділом виконкому та припинення його здійснюється за рішенням міської ради. А новостворений Департамент не є структурним підрозділом виконкому, а є виконавчим органом вже самої міської ради та юридичною особою, про що вже зазначено вище. Визначення юридичної особи, поняття ліквідації юридичної особи та порядок її ліквідації міститься в ст. ст. 80, 104, 110, 111 ЦК України, ст. ст. 62?66, 79?92 ГК України, ст. ст. 1?22 Закону України «Про господарські товариства». Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи. Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України, ч. 4 ст. 64 ГК України). За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у звязку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 104, 105, 110 ЦК України ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обовязків до інших осіб. Іншою формою припинення юридичної особи є передача всього свого майна, прав та обовязків іншим юридичним особам-правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу чи перетворення (ст. ст. 104?109 ЦК України). У розумінні зазначених норм закону приєднання це така форма реорганізації, при якій одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, що продовжує існувати й далі, але в більшому масштабі. Приєднувана ж організація припиняє свою діяльність як самостійна юридична особа. У разі приєднання на підставі передавального (а не ліквідаційного) акта орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи, виключає юридичну особу, яка припинила діяльність, з державного реєстру. Юридична особа-правонаступник, до якої внаслідок приєднання перейшли майно, права та обовязки припиненої юридичної, несе відповідальність за її зобовязаннями в повному обсязі (ст. 107 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у звязку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України. Зазначений висновок узгоджується також із нормою ч. 3 ст. 36 КЗпП України, відповідно до якої в разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Саме такий правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 27 червня 2012 року № 6-65 цс 12. Отже, виходячи з правових позицій, ст. 104, 105, 110 ЦК України ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обовязків до інших осіб, в даному спорі створена ліквідаційна комісії та не передано новоствореному Департаменту жодних прав та обовязків. Представники відповідачів пояснили, що оскільки пройшла ліквідація юридичної особи, та створена нова особа, позивач не був переведений у встановленому порядку, а тому вакансії в новій юридичній особі, які заповнялись конкурсом, не могли пропонуватися позивачу автоматично, а тільки на загальних підстав і за умови участі у конкурсі (співбесіді). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями) (п.19) зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Отже, звільнення позивача відбулося з дотриманням процедури звільнення за ст..40 КЗпП України, так як мало місце ліквідація юридичної особи, а тому вимога позивача про поновлення його в новоствореному Департаменті суперечить законодавству. А вимога про скасування наказу Голови Комісії з припинення (ліквідації) управління освіти і науки виконкому Івано-Франківської міськради протиправними та скасування наказу № 239 від 11.04.2016 року, без наведення підстав незаконності такого, є необґрунтованою та недоведеною суду. Оскільки судом не встановлено підстав для задоволення вимог про скасування наказу, яким звільнено позивача та поновлення його на посаді в новоствореному Департаменті, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є також безпідставними. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі ст. 40, 233 КЗпП України, та

Outcome: dismissed