Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], в якому просить повернути грошові кошти в розмірі 1800 Дол. США, що за курсом НБУ, станом на 10 квітня 2014 року становить 22698,00 грн. (1 Дол. США = 12,61 грн.), та витрати, пов'язані із зверненням до суду. Позивач посилається на те, що 1 лютого 2013 року вона позичила відповідачу грошову суму в розмірі 1300,00 Дол. США, строком до 10 травня 2013 року, зі сплатою відсотків в розмірі 10 % щомісячно. Також, 1 лютого 2013 позивач позичила відповідачу грошову суму в розмірі 500,00 Дол. США, строком до 10 травня 2013 року. В судове засідання позивач не з'явилась, повідомлялась належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 1 лютого 2013 року [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в розмірі 1300 Дол. США, строком до 10 травня 2013 року, зі сплатою відсотків в розмірі 10 % щомісячно. Також, 1 лютого 2013 позивач позичила відповідачу грошову суму в розмірі 500,00 Дол. США, строком до 10 травня 2013 року. Свої зобов'язання позикодавець щодо передачі грошей виконав. Відповідач до теперішнього часу своє зобов'язання щодо повернення грошей не виконав та ухиляється від його виконання. Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або рівну кількість речей того ж роду і якості. Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписка, яка посвідчує передання відповідачу визначеної грошової суми. Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов'язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах, або за допомогою електронного або іншого засобу зв'язку. Розписка підписана відповідачем (позичальником), є документом, що стверджує про вчинення правочину між позивачем та відповідачем. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 207 та 1047 ЦК України правочин укладений між позивачем та відповідачем є договором позики на вказаних у розписці умовах. Наявність у позивача розписки свідчить про неповернення відповідачем боргу. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня, що встановлено ст.ст. 192 ч.1, 524 ч.1, 533 ч.1 ЦК України. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Статтею 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі. Крім того, частиною другою ст. 84 ЦПК України передбачено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом, зокрема постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави». З урахуванням того, що позивачем не надано доказів, передбачених вказаною постановою, зокрема не надано розрахунку кількості годин витрачених на правову допомогу суд вважає, що вимоги в частині стягнення на користь позивача витрат по сплаті правової допомоги в розмірі 243,60 грн. не підлягають задоволенню. Вирішуючи даний позов, суд враховує вимоги ст. 88 ЦПК України, а саме, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до квитанції № 210036219 від 3 лютого 2014 року позивачем сплачено на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial