Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що в 2010 році вона надала відповідачу 7000 доларів США для участі у тендері щодо права на пасажирські перевезення на маршруті 102/12 «Сєвєродонецьк-Щедрищево». Однак, тендер був програний і відповідач в знак компенсації взяла на себе зобовязання оформити на імя позивача документи на земельні ділянки по проспекту Гвардійському в м. Сєвєродонецьку. Факт наявності вищевказаних зобовязань підтверджується розпискою, яку написала відповідач 16.03.2015, а також вказаний факт був встановлений рішенням суду у справі № 428/2404/15-ц. Земельні ділянки так і не були оформлені, а тому вона із посиланням на ст. 1212, 1213, 1215 ЦК України вважає вказану суму в розмірі 7000 доларів США безпідставно набутим майном, яке має бути повернуто відповідачем. Представник відповідача надав до суду заяву про застосування строків позовної давності та письмові заперечення проти позову, в яких із посиланням на висновки Верховного Суду України зазначив, що між сторонами з приводу отримання спірної суми грошей склалися договірні правовідносини на підставі угоди про спільну участь в тендері. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Позивач додатково вказала, що розписка відповідача від 26.03.2010 не входить до предмету позовних вимог, всі 7000 доларів США були надані нею відповідачеві в 2010 році та не мають відношення до розписки, яка була предметом розгляду у справі № 428/2404/15-ц. Вказані 7000 доларів США були надані нею відповідачеві для забезпечення виграшу у тендері маршрутних перевезень, але тендер виграно не було і вона доручила відповідачу зайнятися питанням оформлення на неї земельних ділянок. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову з підстав, які викладені у письмових запереченнях проти позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, оглянувши матеріали справи № 428/2404/15-ц, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 26.03.2010 [PERSON] склала розписку, в якій вказала, що вона позичає у [PERSON] суму в розмірі 36800 гривень для придбання кіоску та зобовязується повернути цю суму до 01.05.2010. 16.03.2015 [PERSON] склала розписку, в якій вказала, що для участі в тендері маршруту 102/12 нею була взята у [PERSON] сума в розмірі 7000 доларів США. За даним конкурсом відбувся програш тендеру, їм виписані документи на земельні ділянки по Гвардійському біля Камелоту та зареєстровані на [PERSON] [PERSON] зобовязалася довести до законної дії документи, у випадку не доведення земельних ділянок зобовязалася повернути суму із урахуванням витрат у повному обсязі. Суд звертає увагу, що цей позов заявлено із посиланням на ст. 1212, 1213, 1215 ЦК України та з підстав наявності між сторонами правовідносин з приводу повернення безпідставно набутого майна. При цьому позивач в судовому засіданні та в позовній заяві стверджує, що розписка відповідача від 26.03.2010 не входить до предмету позовних вимог, всі 7000 доларів США були надані нею відповідачеві в 2010 році та не мають відношення до розписки, яка була предметом розгляду у справі № 428/2404/15-ц. Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Із змісту рішення Апеляційного суду Луганської області від 06 липня 2015 року по справі № 428/2404/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу вбачається, що судом апеляційної інстанції під час розгляду справи по суті встановлено наступні обставини: - 26.03.2010 року між сторонами був укладений договір позики, згідно якого позивач надала відповідачці грошові кошти у розмірі 36 800, 00 грн., а відповідач зобов'язався повернути їх до 01.05.2010 року. [PERSON] зобов'язання відповідачем у визначений строк виконано не було. Належних доказів з дотриманням правил їх належності та допустимості про виконання даного грошового зобов'язання пізніше, в тому числі і станом на теперішній час, суду надано відповідачем не було. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 02.04.2015 року до суду було надано заяву про застосування стоку позовної давності. Посилання позивача про те, що не сплинув строк позовної давності, тому, що відповідачка підтвердила наявність боргу розпискою від 16.03.2015 року не заслуговують уваги, оскільки ці дії були вчинені після спливу строку позовної давності. Апеляційний суд вирішив у задоволенні заявлених вимог [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення суми боргу в розмірі 36800 грн. відмовити у звязку із пропуском строку звернення до суду; - з тексту розписки від 16.03.2015 року вбачається, що [PERSON] взяла у [PERSON] суму 7000 доларів США для участі в тендері маршруту 102/12. В судовому засіданні відповідач пояснювала, що гроші взяла для участі в тендері на автобусний маршрут 102/12, однак тендер програли і вона взяла на себе зобовязання оформити документи на земельні ділянки на імя позивачки. Позивачка в судовому засіданні не заперечувала того факту, що гроші передавалися для участі в тендері, для бізнесу, для роботи. [PERSON] обставини позивач підтвердила в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона передавала грошові кошти частинами, перший раз вона передала - 36800 грн., що по курсу банку складає 4600 доларів США, а решту грошей передавала пізніше, про, що відповідачка розписку не писала, але в загальній сумі було передано 7 000 доларів США. В суді апеляційної інстанції встановлено, що по розписці від 26.03.2010 року на суму 36800 грн. сплинув строк позовної давності. В розписці від 16.03.2015 мова йде про загальну суму грошових коштів, які передавалися в 2010 році відповідачці для участі в тендері. За таких підстав, колегія суддів судової палати прийшла до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами по розписці від 16.03.2015 року не є правовідносинами, які виникають із договору позики, оскільки між сторонами був намір вкласти гроші і в подальшому займатися пасажирськими перевезеннями, однак ця спроба не вдалася. На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені вимоги позивачки саме про стягнення боргу за договором позики не підлягають задоволенню, однак це не позбавляє її можливості звернутися до суду з новим позовом але з інших підстав у відповідності до діючого законодавства. На підставі вищевикладених обставин, встановлених судовим рішенням Апеляційного суду Луганської області, суд приходить до висновку про те, що в розписці від 16.03.2015 мова йде про загальну суму грошових коштів, які передавалися в 2010 році відповідачці для участі в тендері, в тому числі про 36800 грн., що по курсу банку складало 4600 доларів США, які були отримані за розпискою від 26.03.2010. Отже, є неправдивими твердження позивача про те, що всі 7000 доларів США, які є предметом цього позову, не мають відношення до розписки, яка була предметом розгляду у справі № 428/2404/15-ц. Таким чином, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми в розмірі 4600 доларів США, яка була за твердженням позивача отримана відповідачем безпідставно в 2010 році, слід відмовити у звязку із необґрунтованістю заявлення цих вимог з підстав, викладених в статтях 1212, 1213, 1215 ЦК України. Судовим рішенням Апеляційного суду Луганської області вже було встановлено, що вказані кошти були передані за розпискою від 26.03.2010 в якості позики і звернення позивача до суду за їх стягненням відбулося поза межами строку позовної давності. Тобто, судовим рішенням Апеляційного суду Луганської області вже було встановлено, що вказані кошти були отримані з підстав наявності між сторонами договірних позикових зобовязань і Апеляційний суд Луганської області із урахуванням абзацу 3 пункту 11 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.02.009 встановив, що позов в цій частині доведено, проте строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини. Стосовно решти отриманих в 2010 році коштів в сумі 2400 доларів США суд повторно звертає увагу, що по-перше вказані кошти були отримані відповідачем саме в 2010 році, по-друге вимога щодо стягнення цих коштів з підстав наявності, на думку позивача, між сторонами позикових зобовязань вже була предметом розгляду суду у справі № 428/2404/15-ц, по-третє в цій справі вказана вимога заявлена з інших підстав, викладених в статтях 1212, 1213, 1215 ЦК України. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Аналогічні правові позиції були викладені Верховним Судом України в постановах по справам № 6-88цс13 та № 6-122цс14. Із змісту пояснень позивача, представника позивача, представника відповідача, а також із змісту розписки від 16.03.2015 вбачається, що в розписці від 16.03.2015 мова йде, в тому числі, про суму грошових коштів в розмірі 2400 доларів США, які передавалися в 2010 році відповідачці для участі в тендері з метою подальшої діяльності в сфері пасажирських перевезень. Аналогічного висновку на підставі пояснень сторін дійшов Апеляційний суд Луганської області в рішення від 06 липня 2015 року по справі № 428/2404/15-ц. Суд вважає необґрунтованими посилання представника відповідача на укладення між сторонами договору про спільну діяльність, адже згідно ст. 1130, 1131 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Отже, істотними умовами договору про спільну діяльність є умови про предмет та мету спільної діяльності, координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій. Домовленості щодо вказаних істотних умов між сторонами відсутні, а отже не можна вважати, що між сторонами був укладений договір про спільну діяльність. Суд також вважає, що між сторонами відсутні правовідносини з приводу укладення договору доручення, адже згідно із ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Судом на підставі пояснень сторін встановлено, що гроші відповідачу для участі в тендері надавалися з метою здійснення всіх необхідних, в тому числі неофіційних платежів, для забезпечення виграшу в тендері. Вказані дії, які мала вчинити відповідач, на думку суду не можна вважати чіткими, юридичними та конкретними. В залежності від спрямованості цих дій, їх також не можна було б вважати і правомірними. Посилання відповідача в розписці від 16.03.2015 на те, що «нам виписані документи на земельні ділянки і зареєстровані на [PERSON], зобовязуюся довести до законної дії документи» також не можна вважати дорученням з боку [PERSON], адже у розписці відсутні посилання на чіткі, юридичні та конкретні дії з боку відповідача, які вона має право або зобовязана вчинити від імені та в інтересах [PERSON] Отже, решта отриманих відповідачем від позивача в 2010 році коштів в сумі 2400 доларів США є такими, що отримані відповідачем без достатньої правової підстави, адже між сторонами відсутні будь-які укладені договори з приводу отримання цих коштів і поведінка набувача та потерпілого не утворюють правових підстав для набуття (збереження) майна. Разом з тим, згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю 3 роки. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Частинами 1, 2 вказаної статті встановлено підстави, за наявності яких починається новий перебіг строку позовної давності, незалежно від строку, який сплив до часу виникнення цих обставин, за умови, якщо до виникнення цих підстав не сплив строк позовної давності. Тобто перебіг позовної давності переривається вчиненням боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку, або у разі пред'явлення особою позову до боржника за умови, якщо до виникнення цих підстав не сплив строк позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 4 вказаної статті передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що представником відповідача було надано письмову заяву про застосування стоку позовної давності. Суд також враховує, що суть відносин з приводу безпідставного набуття майна полягає саме в тому, що потерпілий без достатніх правових підстав позбавляється свого майна, а набувач без достатніх правових підстав отримує у володіння майно. Тобто перебіг позовної давності у відносинах з приводу безпідставного набуття майна починається з часу, коли потерпілий дізнався про вибуття з його володіння певного майна та про перебування цього майна у конкретного набувача. Днем, коли позивач довідалася про порушення свого права на володіння грошовими коштами та про їх безпідставне набуття відповідачем є день передання цих коштів відповідачеві в 2010 році. Отже, перебіг позовної давності у спірних правовідносинах розпочався не пізніше 01 січня 2011 року, проте із позовом про повернення безпідставно набутого майна позивач звернулася лише 04 грудня 2015 року. Із позовом про стягнення цього ж майна з підстав наявності між сторонами договірних правовідносин позивач звернулася 20 березня 2015 року. Під час судового розгляду позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач під час перебігу строку позовної давності здійснювала дії, які б підтверджували за нею наявність обовязку щодо повернення безпідставно набутих грошей позивачу. Так само і відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів повернення нею грошових коштів позивачу. У звязку із тим, що представником відповідача надано заяву про застосування строку позовної давності, а позивачем не заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку та не надано доказів наявності поважних причин пропущення такого строку, то суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні заявлених вимог щодо стягнення суми коштів в розмірі 2400 доларів США у звязку із пропуском строку звернення до суду. Посилання позивача та її представника на те, що строк позовної давності не сплинув, тому що відповідач підтвердила наявність грошових зобовязань розпискою від 16.03.2015 року не заслуговують на увагу, оскільки ці дії були вчинені після спливу строку позовної давності. Звернення [PERSON] із позовом про стягнення цього ж майна з підстав наявності між сторонами договірних правовідносин також відбулося після спливу строку позовної давності. Підсумовуючи все вищевикладене, з метою забезпечення зрозумілості рішення суду, суд зазначає наступне: - у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми в розмірі 4600 доларів США, яка була за твердженням позивача отримана відповідачем безпідставно в 2010 році, відмовлено у звязку із необґрунтованістю заявлення цих вимог з підстав, викладених в статтях 1212, 1213, 1215 ЦК України; - у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача отриманих в 2010 році коштів в сумі 2400 доларів США відмовлено у звязку із спливом позовної давності. При цьому суд вважає достатнім в резолютивній частині обмежитися загальним висновком про відмову у задоволенні позову про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, що не суперечить п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, а також не суперечить п. 11 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 № 14, де в аспекті аналізу змісту саме мотивувальної частини рішення суду вказано, що суд у рішенні зазначає про відмову в позові з підстав спливу позовної давності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не було надано доказів наявності у неї документально підтверджених витрат, а тому судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed