Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про втрату права на користування житловим приміщенням квартирою №6 будинку №10а по вулиці Незалежності в місті Івано-Франківську. У позовній заяві зазначено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] з 2008 року. У 2012 році відповідач, яка не є членом сімї позивача, попросила зареєструвати її у квартирі, так як після навчання відповідач бажала знайти роботу в м. Івано-Франківську, однак в спірній квартирі жодного разу не проживала. Позивач просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибула і про причину своєї неявки суд не повідомила,хоча викликалась до суду в т.ч. через ЗМІ. За письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 29.12.2008 року (а.с.4-5). У червні-липні 2012 року відповідач, яка не є членом сімї позивача, попросила зареєструвати її у квартирі, так як після навчання відповідач бажала знайти роботу в м.Івано-Франківську, однак в спірній квартирі жодного разу не проживала. Отже судом встановлено, що відповідач взагалі не проживала у квартирі позивача з часу реєстрації 02.07.2012 року (а.с.6-8), що підтверджено і свідченнями свідка міщанин О.В. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). Члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сімї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сімї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сімї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Проте, відповідач не є членом сімї власника житла, а наймачем, то за вимогами ст.62 ЖК України, суд також застосовує і вимоги цивільного законодавства. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, відсутність члена сімї понад один рік чи наймача протягом 6 місяців без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати ним права користування помешканням. При цьому, відповідач є родичем позивача, а не членом сімї, а тому на нього поширюється норма відсутності проживання в квартирі протягом6 місяців, хоча як встановлено судом вона не проживає в квартирі 4 років. Ч.3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.405 ЦК України,

Outcome: approved