Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду 26.03.2021 р. з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 16 жовтня 2019 року її батьком [PERSON] та відповідачем - [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Вороною О.О., зареєстрований в реєстрі за №588. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . Позивач вважає, що вказаний правочин був укладений її батьком під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, волевиявлення дарувальника не відповідало його внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, тобто на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Позивач зазначила, що її батько хворів на онкозахворювання та облітеруючий атеросклероз судин обох нижніх кінцівок, у зв`язку з чим переносив нестерпимий біль, що безумовно вплинуло на його стан. Крім того, за життя її батько при здоровому розумі та ясній пам`яті склав заповіт на неї, а потім при тяжкому захворюванні за 1 місяць та 14 днів до смерті безоплатно передав цю власність відповідачу, а тому вважає, що цей правочин був вчинений її батьком, коли він знаходився у край хроробливому стані та тяжких обставин, коли він не міг у повному обсязі адекватно оцінити наслідки цих дій, у зв`язку з чим просила судрозірвати договір дарування житлового будинку, укладений 16 жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Вороною О.О., зареєстрований в реєстрі за №588. Згідно правил ч.6 ст.19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст.274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ухвали суду від 07.04.2021 року про відкриття провадження, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. 06.05.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона проти задоволення позовних вимог позивача заперечує посилаючись на те, що вона безоплатно доглядала за [PERSON] , лікувала його, возила до лікарні, купувала необхідні ліки, готувала йому, прала речі, допомагала на городі та по господарству, оплачувала комунальні послуги і навіть займалася питаннями призначення субсидії впродовж останніх семи років його життя. Позивач впродовж останніх років фактично не підтримувала спілкування з померлим, не провідувала його і не давала можливості дідусю побачити власну онуку, періодичні телефонні розмови закінчувалися сварками та скандалами. При посвідченні договору дарування нотаріусом встановлено особу дарувальника та перевірено його дієздатність. Сторони договору однаково розуміли всі умови договору та правові наслідки такого укладення, а тому у задоволенні позову просить відмовити. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 16 жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Вороною О.О., зареєстрований в реєстрі за №588. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] належний йому житловий будинок з госпоадрсько-побутовими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , який розташований на приватизованій зімельній ділянці площею 0,3015, кадастровий номер 7124985200:02:004:1160. [INFO] [PERSON] , батько позивача помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Лозівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного теріторіального управління юстиції у Харьківській області, актовий запис № 128. Позивачем оспорюються укладений її батьком за життя правочин, оскільки договір дарування на її переконання укладений внаслідок збігу тяжких обставин. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі: правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п`ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним)ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.233ЦК України правочин, який вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину . Відповідно до судової практики суд задовольняє позов про визнання такого правочину недійсним, якщо мають місце дві умови: 1) особа вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини, під якою розуміють важке майнове становище, яке виражається у відсутності засобів, необхідних для нормального існування людини і це може стосуватися як самої фізичної особи, так і членів її сімї; 2) умови правочину вкрай невигідні для цієї особи. Проаналізувавши надані позивачем докази, суд вважає, що вищенаведені підстави застосування ст. 233 ЦК України, позивачем не доведені. Як роз`яснив Пленум ВСУ у п.23 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Частиною першою ст. 233 ЦК України, передбачено, що правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини, це - правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. До тяжких обставин відповідно до частини першої статті 233 ЦК України може бути віднесено тяжку хворобу особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загрозу втратити житло чи загрозу банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Проте, зазначені в позові обставини не свідчать про існування тяжких обставин, в контексті ст.233 ЦК України, внаслідок яких [PERSON] був вимушений укласти оспорюваний договір дарування на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки сам він не був обмежений у свободі укладення договору та виборі обдарованого. Медичні картки [PERSON] , витребувані судом за клопотанням позивача у Комунального некомерційного підприємства «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги» та Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» не підтверджують тяжких обставин, внаслідок яких [PERSON] був вимушений укласти договір дарування та існування у [PERSON] , на момент укладення оспорюваного правочину, тяжких захворювань, які б свідчили про не усвідомлення дарувальником своїх дій. Крім того, із довідки КНП «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги» від 18.12.2019 року №210/01-09 та довідки Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» від 20.12.2019 року №2948, вбачається, що [PERSON] не призначалися будь-які наркотичні засоби (в тому числі знеболюючі), які могли б хоч якось впливати на усвідомлення власних дій. Також слід зазначити про те, що сам текст договору дарування від 16 жовтня 2019 року викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. [PERSON] на час посвідчення спірного договору дарування був дієздатним, власноруч зазначив своє прізвище, ініціали та поставив свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору йому повністю зрозумілий і його воля була направлена саме на укладення договору дарування житлового будинку [PERSON] . Крім того, ухвалюючи рішення у справі № 6-551цс16 «Про визнання недійсним правочину(договору дарування),який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах» Постановою від 06 квітня 2016 року Верховний суд дійшов висновку, що основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Верховний суд України чітко констатує: «Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах». Суд вважає, що позивачем, яка оскаржує правочин, не доведено, що за відсутності тяжких обставин правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Наведене свідчить про реальне настання правових наслідків, що обумовлені спірним договором дарування, наведені позивачем обставини не свідчать про сукупність існування тяжких обставин, внаслідок яких [PERSON] був вимушений укласти оспорюваний договір дарування на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки сам він не був обмежений у свободі укладення договору та виборі обдарованого та, відповідно, про відсутність підстав для визнання укладеного договору дарування недійсними. З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивачем не доведено підстав, передбачених ст.233 ЦК України для визнання недійсним договору дарування, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed