Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначено, що 2 лютого 2009 року померла [PERSON]. Після її смерті залишилося спадкове майно квартира № 7 в будинку № 1 про пров.Першому Садовому сел..Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. У померлої було троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. [PERSON] помер 4 жовтня 2002 року. Після смерті [PERSON] двоє спадкоємців за законом [PERSON] та [PERSON] подали до Верхньодніпровської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. При цьому вони не повідомили нотаріуса про наявність ще одного спадкоємця після смерті [PERSON], а саме сина [PERSON], [INFO]. Малолітній [PERSON] є спадкоємцем за правом представлення після смерті [PERSON], оскільки на час її смерті його батьком вже помер. Оскільки на момент смерті [PERSON] [PERSON] був малолітнім він вважається таким, що прийняв спадщину. 15 грудня 2015 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], проте їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у звязку з тим, що 19 травня 2010 року Верхньодніпровської державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку квартири на сина померлої [PERSON] ? частка спадкового майна залишилася відкритою. Всі ці обставини були встановлені рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року, яким свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 травня 2010 року на імя [PERSON] було визнано недійсним, оскільки під час його видачі не були враховані права ще одного спадкоємця [PERSON] Рішення суду набрало законної сили 10 травня 2016 року. Встановлені судовим рішенням обставини, на думку позивача, не підлягають доказуванню. Окрім того, рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року, яке набрало законної сили 31 березня 2017 року було встановлено, що оскільки [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] був повнолітнім, з нею не проживав, із заявою про прийняття спадщини не звертався, він вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON] У звязку з тим, що [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] був малолітнім, він вважається таким, що прийняв спадщину за правом представлення. У звязку з чим суд прийшов до висновку, що спадкове майно після смерті [PERSON] підлягало б розподілу між трьома спадкоємцями: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за правом представлення по 1/3 частці. Позивач також вважає недійсним договір дарування ? частки квартири від 16 серпня 2010 року, яким [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] в рівних частках ? частку квартир № 7 в будинку № 1 по пров.Першому Садовому в сел..Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. При цьому , ? частка квартири належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19 травня 2010 року, яке було визнано судом недійсним. Таким чином, [PERSON] не мав права розпоряджатися ? частиною спірної квартири, оскільки правовстановлюючий документ є недійсним. З тих самих підстав позивач вважає недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], який помер 18 квітня 2012 року на імя [PERSON] та свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 січня 2013 року після смерті [PERSON] на імя [PERSON] На підставі вищевикладеного позивач просила суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири від 16 серпня 2010 року, яким [PERSON], як дарувальник, безоплатно передав у власність, а обдаровані [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар в рівних частках кожний належну дарувальнику на праві приватної власності 1/2 частку квартири під номером 7, що знаходиться в будинку №1, по провулку Першому Садовому в селищі міського типу Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м.; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 січня 2013 року, реєстровий №86, видане державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області на 1/2 частку квартири під номером 7, що знаходиться в будинку №1, по провулку Першому Садовому в селищі міського типу Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м. на ім'я [PERSON] на майно [PERSON], яка померла 28.06.2012 р.; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 січня 2013 року, реєстровий №113, видане державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області на 1/4 частку квартири під номером 7, що знаходиться в будинку №1, по провулку Першому Садовому в селищі міського типу Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м. на ім'я [PERSON] на майно [PERSON], який помер 18.04.2012 р.; визнати за [PERSON], [INFO], в порядку спадкування за законом право власності на 1/3 частку квартири під номером 7, що знаходиться в будинку №1, по провулку Першому Садовому в селищі міського типу Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м. після смерті [PERSON], яка померла 2 лютого 2009 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Представник відповідачів в судовому засіданні позов визнала частково, не погоджується з вимогами про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину на імя [PERSON] та договору дарування, та просила суд внести в них зміни, з урахуванням частки [PERSON], а не визнавати їх недійсними, а також заперечувала проти визнання права власності на 1/3 частину квартири за позивачем, оскільки [PERSON] також має право на отримання частки спадкового майна після смерті свого батька [PERSON] Про існування ще одного спадкоємця, [PERSON] ніхто не знав, оскільки його батьківство було встановлено вже після смерті [PERSON] [PERSON] особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Верхньодніпровська державна нотаріальна контора, в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи без її участі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 2 лютого 2009 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після її смерті було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 травня 2010 року на імя [PERSON], а саме на ? частку квартири за адресою: Перший [ADDRESS]. [PERSON] розпорядився своєю часткою спадкового майна та подарував її своїм племінникам: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується договором дарування частки квартири від 16 серпня 2010 року (а.с.9). [PERSON] помер 18 квітня 2012 року та після його смерті на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 січня 2013 року ? частку квартири [ADDRESS] сел..Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області отримав [PERSON] (а.с.10). Також після смерті [PERSON], яка померла 28 червня 2012 року, свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 січня 2013 року отримав [PERSON] на ? частку вищевказаної квартири, яку [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON], хоча свідоцтво про право на спадщину вона не отримала (а.с. 10). Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року вищевказане свідоцтво про право на спадщину від 19 травня 2010 року (реєстровий № 1541) було визнано недійсним. Рішення суду набрало законної сили 10 травня 2016 року (а.с.7-8). 23 листопада 2016 року до Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою про внесення змін до виданих раніше свідоцтв про право на спадщину після померлої [PERSON] та видачу свідоцтва про право на спадщину. Проте постановою нотаріуса було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у звязку з тим, що 28 червня 2012 року померла [PERSON] донька [PERSON] 16 січня 2013 року Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 86 було видано свідоцтво про право на спадщину на ? частку майна на імя племінника померлої [PERSON] У звязку з тим, що [PERSON] та [PERSON] не зявляються у нотаріальну контору не можливо внести зміни до вже виданих свідоцтв та видати свідоцтво про право на спадщину на імя [PERSON] (а.с.11). Встановлено, що на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] спадкоємцями були її діти: [PERSON] та [PERSON], які прийняли спадщину та отримали свідоцтво про право на спадщину. Ще один син [PERSON] [PERSON] помер ще 4 жовтня 2002 року. Спадкоємцями за правом представлення після смерті [PERSON] є діти померлого [PERSON]: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. При цьому батьківство [PERSON] було встановлено вже після його смерті, що підтверджується свідоцтвом про встановлення батьківства від 24 березня 2003 року. Встановлено, що [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] був повнолітнім, з нею не проживав, із заявою про прийняття спадщини не звертався, що підтверджується матеріалами спадкової справи, яка була досліджена в судовому засіданні. Тобто [PERSON] вважається таким, що не прийняв спадщину за правом представлення після смерті [PERSON] [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] був малолітнім, а тому вважається таким, що прийняв спадщину за правом представлення. Всі ці обставини були встановлені рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року, яке набрало законної сили (а.с.5-6). Враховуючи те, що у справі брали участь ті самі особи, у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України вищевказані обставини вважаються встановленими та не підлягають доказуванню. Згідно зі ст. 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 травня 2010 року було визнано судом недійсним з тих підстав, що під час його видачі не було враховано право малолітнього спадкоємця [PERSON] на отримання частки спадкового майна. Отже, спадкове майно після смерті [PERSON] підлягало б розподілу між трьома спадкоємцями: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за правом представлення, по 1/3 частці у відповідності до ч. 1 ст. 1267 ЦК України. Оскільки [PERSON] за договором дарування частки квартири від 16 серпня 2010 року, як дарувальник подарував в рівних частках [PERSON] та [PERSON] ? частку квартири під № 7 в будинку № 1 по пров.Першому Садовому в сел..Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, не мав права відчужувати це майно, оскільки свідоцтво про право на спадщину на це майно від 19 травня 2010 року було визнано судом недійсним, суд приходить до висновку, що є підстави для визнання цього договору недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, оскільки фактично за цим договором було відчужене майно, власником якого [PERSON] не був. Що стосується незаконності свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 січня 2013 року, виданого державним нотаріусом Верхньодніпровської державне нотаріальної контори Дніпропетровської області на 1/4 частку квартири під номером 7, що знаходиться в будинку №1, по провулку Першому Садовому в сел..Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області на ім'я [PERSON] на майно [PERSON], який помер 18.04.2012 р., то суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання його недійсним, оскільки спадкодавець [PERSON] набув право власності на успадковану [PERSON] 1/4 частку квартири на підставі договору дарування 1/2 частки квартири від 16 серпня 2010 року, недійсність якого вже була встановлена вище. Оскільки у відповідності до ч.1ст.236 ЦК України договір дарування від 16 серпня 2010 року є недійсним з моменту його вчинення, спадкодавець [PERSON] на момент відкриття спадщини, 18 квітня 2012 року не міг мати у власності 1/4 частку спірної квартири, так як фактично не набув це право. Щодо незаконності свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 січня 2013 року, виданого державним нотаріусом Верхньодніпровської державне нотаріальної контори Дніпропетровської області на 1/2 частку квартири під номером 7, її знаходиться в будинку №1, по провулку Першому Садовому в сел..Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, на ім'я [PERSON] на майно [PERSON], яка померла 28 червня 2012 року, то суд також погоджується з доводами позивача про наявність підстав для визнання його недійсним, оскільки спадкодавець [PERSON] фактично не могла мати у власності 1/2 частку спірної квартири, що належала [PERSON], матері [PERSON], яка померла 02 лютого 2009 року. [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON], але не оформила своїх спадкових справ та при видачі спірного свідоцтва про право на спадщину не було враховано право ще одного спадкоємця на частку у спадковому майні, а саме [PERSON], тобто фактично [PERSON] на момент смерті мала у власності не ? частку спірної квартири, а 1/3 частку. Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про визнання недійсними договору дарування частки квартири від 16 серпня 2010 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 січня 2013 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 січня 2013 року. При цьому суд звертає увагу на те, що постановою державного нотаріуса від 23 листопада 2016 року [PERSON] було відмовлено у внесені змін у раніше видані свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], тому єдиним ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання вищевказаних документів недійсними. Щодо вимог позивача про визнання за ним права власності на 1/3 частку спірної квартири, суд приходить до таких висновків. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України є визнання права. Відповідно до ст. ст.\~1216,\~1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи те, що [PERSON] за життя мала у власності квартиру № 7 в будинку № 1 по пров.Першому Садовому в сел..Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, [PERSON] прийняв спадщину після її смерті разом з іншими спадкоємцями, [PERSON] та [PERSON], проте його право власності на спадкове майно, як спадкоємця, не визнається, суд вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими, а тому позов в частині визнання права власності на часту спадкового майна підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд приходить до таких висновків. У відповідності до п.7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач була звільнена від сплати судового збору за подання позову, а тому згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у відповідності до ставок судового збору за вимоги немайнового та майнового характеру, передбачених ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», враховуючи положення ч.3 ст. 6 цього Закону, якою передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved