Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Посилається на те, що проживала з відповідачем у шлюбі, який зареєстровано 27 листопада 2019 року в Ужгородському МВ ДРАЦСу за актовим №926. Від шлюбу дітей у них не народжувалося. Вважає що їхній шлюб виявився невдалим, на протязі останнього періоду їхні взаємні відносини розладилися, вони повністю втратили між собою взаєморозуміння та любов одне до одного. Їхні шлюбні відносини повністю припинилися, вони як подружжя разом не проживають і не мають наміру зберегти шлюб між собою. Майновий спір між ними відсутній і примиритися з відповідачем вона не бажає. В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала зазначивши, що вказані в позовній заяві обставини про неможливість їхнього подальшого шлюбного життя вона підтримує та просила не надавати їм строку на примирення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] повідомив, що відповідач виїхав на заробітки за кордон на тривалий період, тому просив суд проводити розгляд справи без участі відповідача. Позовні вимоги заявлені позивачкою визнав та не заперечував проти розірванню шлюбу між сторонами. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вбачається, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно ст.24 СК України зі змінами та доповненнями внесеними від 10.01.2002 року, «шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається…». Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання». Судом встановлено, що сторони проживають в шлюбі, який зареєстровано 27 листопада 2019 року в Ужгородському МВ ДРАЦСу закарпатської області за актовим №926. Від даного шлюбу дітей у сторін не народжувалося. На час розгляду справи в суді встановлено, що сторони не підтримують своїх шлюбних відносин і не бажають збереження їхнього шлюбу. Думка сторін щодо неможливості їхнього подальшого життя у шлюбі у судову засіданні була з`ясовано під час надання пояснень позивачко та представником відповідача, в яких вони висловили бажання про розірвання шлюбу. З огляду на встановлене суд дійшов до висновку, що підстав для збереження шлюбу між сторонами в судовому засіданні не встановлено, їхній шлюб має формальний характер та не виконує свого прямого призначення. Позивач на розірванні шлюбу наполягає, представник відповідача позов визнав та не заперечував проти розірвання шлюбу, а тому суд вважає, що даний шлюб доцільно розірвати. Питання про стягнення судових витрат у справі сторонами не ставилося.

Outcome: approved