Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визначити їй додатковий строк терміном в два місяці для подання в нотаріальну контору заяви про прийняття за законом спадщини після померлої [INFO] її баби [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що передбачений чинним законодавством строк для прийняття спадщини вона пропустила з поважних причин, оскільки вважала, що її мати прийняла спадщину, так як вона була спадкоємицею баби позивачки за заповітом. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала повністю і просила їх задовольнити з вищевказаних підстав. Додатково зазначила, що бабуся померла у 2006 році, мати - у 2014. Мати позивача, [PERSON] після смерті своєї матері (бабусі позивача) спадщину належним чином не прийняла та не реалізувала своє право на отримання спадщини. Особисто позивач спадщиною після смерті бабусі не займалася, оскільки особисто вона не знала про заповіт, а також у зв`язку з тим, що була «молода, необізнана та взагалі не внікала у питання спадщини». Відповідач Крутівська сільська рада відзиву на позов не надала, в судове засідання представника не направила, подавши заяву, в якій просить розглядати справу без участі представника сільської ради, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, яким за ст.1220 ЦК України є день смерті особи. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом положень ст. 3 ЦК України до загальних засад цивільного судочинства належить справедливість, добросовісність та розумність. Судом встановлено, що [INFO] померла баба позивачки [PERSON] , яка була зареєстрована та проживала сама в [ADDRESS] (а.с. 5). За життя 22 серпня 2006 року склала заповіт, в якому все своє майно заповіла дочці [PERSON] (а.с. 15). Згідно довідки Печівського старостинського округу Крутівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області № 249 від 10.06.2021р. на момент смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала до дня смерті сама, крім неї ніхто не був з нею зареєстрований та не проживав (а.с. 17). У визначений ч.1 ст.1270 ЦК України шестимісячний строк ніхто зі спадкоємців, в тому числі й позивач, спадщину не прийняв (а.с. 28, 29). Мати позивачки [PERSON] померла [INFO] (а.с.6), за життя після смерті матері спадщину належним чином не прийняла та не реалізувала своє право на отримання спадщини. Заповіту не складала. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За змістом положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі статті 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Згідно зі ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220-1221, 1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Частиною першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Наслідки пропущення строку для прийняття спадщини визначені статтею 1272 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Разом з тим, частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Системний аналіз закону вказує на те, що позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини може бути задоволений в разі надання позивачем доказів наявності поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, якими є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, що також узгоджується з правовими позиціями, викладеними в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Водночас, закон не містить застережень, які саме причини є поважними. Відтак визнання поважною причини пропуску строку для прийняття спадщини залежить від обставин конкретної справи і має бути доведено відповідними доказами. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Особі може бути визначений додатковий строк для прийняття спадщини за рішенням суду лише за умови поважності причини його пропуску. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 565/1145/17, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, від 23 серпня 2017 року, справа № 6-1320цс17, від 26 вересня 2012 р. у справі № 6-85цс12. Суд вкотре наголошує, що правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, які має оцінити суд з урахуванням доводів та заперечень учасників справи та врахувавши її фактичних обставин. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов`язками щодо предмета спору (стаття 13 ЦПК), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов`язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що починаючи з 2006 року, з часу смерті бабусі, а також після 2014 року, після смерті матері, вона не могла оформити спадщину, а також доказів того, що ці причини були пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення дій щодо прийняття спадщини у встановлений законом строк, у зв`язку із чим позивач не виконав свій процесуальний обов`язок із доведення тих обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог і заперечень. Зі змісту позовної заяви вбачається невизначеність між спадкоємцями, оскільки позивачка помилково вважала, що її мати прийняла спадщину після смерті своєї матері. Натомість, мати позивачки жодних дій, спрямованих на оформлення своїх спадкових прав не вчинила. Позивач, в свою чергу, протягом встановленого законом строку після смерті своєї матері та в подальшому протягом 7 років також не реалізувала своє право на оформлення спадщини. Пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справі № 592/9058/17-ц від 06.06.2018 року. На думку суду, наведені [PERSON] в позовній заяві причини не є тими об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які у відповідності до положень ч.3 ст.1272 ЦК України можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Наведений висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 11 листопада 2020 року по справі №750/262/20, а також у постановах Верховного Суду України від 26.09.2012 №6-85цс12, від 14.09.2016 №6-1215цс16., від 5 грудня 2018 року №756/2764/15-ц. Так, посилання на те, що позивачка вважала, що її мати прийняла спадщину після смерті баби позивачки, викликають обґрунтований сумнів у тому, що вона не могла з 2014 року по 2021 рік, тобто 7 років поспіль, звернутися до нотаріуса із відповідною заявою. Інших причин позивачкою не наведено. При чому суд звертає увагу позивача, що питання невизначеності між спадкоємцями, тобто, хто буде приймати спадщину, вже було неодноразовим предметом розгляду. Так, як убачається зі сталої багаточисельної практики Верховного Суду невизначеність між спадкоємцями не може бути визнано поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини ( наприклад, постанови від 11 листопада 2020 року , справа N 750/262/20, від 06.02.2018 у справі 180/1163/16-ц, і підтримано у постановах ВС: від 26.02.2020 у справі № 286/27/18 ; від 07.02.2020 у справі №431/1160/18-ц; від 02.09.2020 у справі № 761/10023/13-ц). При цьому, на виконання вимог ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Визнання позову відповідачем суд у відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України не може прийняти до уваги, оскільки таке визнання суперечить закону. Таким чином, враховуючи викладені обставини, даний позов є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed