Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 14 листопада 2009 року вона уклала з відповідачем шлюб, який був зареєстрований у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 921. Від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які на даний час проживають разом із нею. Протягом останнього часу вони з чоловіком проживають окремо один від одного внаслідок того, що кожний із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Фактичні шлюбні стосунки, спільне життя і ведення спільного господарства між ними припинилися. За таких обставин збереження шлюбу стало суперечити її інтересам та інтересам їхніх дітей. У звязку з викладеним вона вважає за доцільне розірвати шлюб. Розлад в їхніх сімейних стосунках на теперішній час набув стійкого характеру, у звязку з чим примирення між ними неможливе, а надання строку для примирення є недоцільним. За спільною згодою діти залишаться проживати із нею, а відповідач за бажанням братиме участь у їх вихованні та матиме можливість спілкування з ними. Крім того, оскільки діти залишаться проживати із нею, вона бажає на їх утримання стягнути з відповідача аліменти. Відповідач є молодою, працездатною особою і згідно ст.ст. 180, 183 Сімейного кодексу України зобовязаний утримувати дітей до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Проте на даний час необхідної фінансової підтримки відповідач дітям не надає. Аліменти він нікому не платить, інвалідом не є. Просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON], який зареєстрований 14 листопада 2009 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 921. Стягнути з [PERSON] аліменти на її користь на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки з усіх видів його доходу щомісяця, починаючи стягнення від дня предявлення позову до суду, до досягнення найстаршою дитиною [PERSON], [INFO], повноліття. Також, судові витрати просить покласти на відповідача. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання. 16 листопада 2015 року надала до суду Заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає. (а.с. 19) Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча про місце, дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: -юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців; -фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. У звязку з тим, що м. Горлівка Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 № 1085-р., при цьому, з 27.11.2014 припинено приймання поштових відправлень на/з територію(ї) Донецької та Луганської областей до/з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, у т.ч. до/з м. Горлівка (згідно з інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті УДППЗ Укрпошта) (а.с.16) Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей підлягають задоволенню в повному обсязі з огляду на їх законність та обгрунтованість. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, сторони уклали шлюб 14 листопада 2009 року, який було зареєстровано Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 921. (а.с.5) Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO],. Як вбачається з наданих копій Свідоцтва про народження, [PERSON] є батьком дітей (а.с.10-11). Спільне життя у сторін не склалося, оскільки вони мають зовсім різні погляди на життя та різні характери. Через різні склади характерів і різні погляди на сімейні стосунки в сімї виникали непорозуміння та сварки, які призвели до розпаду сімї. З часу фактичного припинення шлюбних відносин примирення між ними не відбулося. Ні [PERSON], ні [PERSON] не вважають можливим збереження сімї. Подальше існування формального шлюбу буде суперечити її інтересам, інтересам відповідача та їх дітей. З урахуванням досить тривалого часу з моменту фактичного розірвання сімейних відносин та відсутності жодних обставин примирення за цей час сторін, вжиття заходів для їх примирення судом є недоцільними, також, беручи до уваги той факт, що позивачка просить суд не надавати строк для примирення, адже не бажає збереження сімї. По домовленості між ними діти залишаться проживати разом з матірю [PERSON] Спору про місце проживання дітей немає. Діти знаходяться на утриманні матері. Відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоча спроможний це робити, є працездатним, має задовільний стан здоровя. На її прохання надати матеріальну підтримку на виховання дітей відповідач не реагує, тому вона бажає отримувати аліменти за рішенням суду. Як зазначає позивач [PERSON], інших утриманців, кому б відповідач сплачував аліменти, у нього немає; стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться; інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, неповнолітніх дочки, сина немає. Також відсутні обставини, що унеможливлюють відповідача надавати дітям допомогу. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у звязку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сімя є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі\~ ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON] не просить суд відновити дошлюбне прізвище і бажає надалі іменуватися прізвищем «Прохорова». Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сімї неможливе. Як зазначила позивачка, діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні, відповідач нікому не платить аліменти, стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться, непрацездатних батьків, дочки та сина, що знаходяться на його утримання не має, а отже має можливість виплачувати аліменти на її користь в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходу (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. В добровільному порядку відповідач матеріальну допомогу не надає та позивачка бажає отримувати аліменти за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII 78912 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно частин 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них. хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 2. З ст. 181 СК України). Відповідно до розяснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього кодексу), або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачується щомісячно. Згідно вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, оскільки інших стягнень він не має, матеріальне становище дозволяє здійснювати виплати на утримання дітей. Також з урахуванням вимог ч.2 ст. 182 СК України, необхідно зазначити, що розмір аліментів повинен бути не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст.ст. 183, 184 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, а якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. - у твердій грошовій сумі. На підставі ст. 191 СК України, аліменти з відповідача підлягають стягненню з моменту предявлення позову до суду, тобто з 29 жовтня 2015 року до досягнення дитиною повноліття. На підставі ч.1 ст. 79 СК України аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, тобто аліменти на утримання дітей підлягають стягненню з 29 жовтня 2015 року. Отже, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) відповідача підлягають повному задоволенню та з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 1/3 частина всіх видів його доходів, щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 12 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «у випадках обєднання в одній заяві вимог як майнового так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьої статті 6 Закону № 3674-VIпідлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру». Відповідно до пункту 35 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати». У відповідності до п/п 1 пункту 3 статті 2 Закону України «Про судовий збір» (з відповідними змінами) за подання позовної заяви про розірвання шлюбу сплачується судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-V111 мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2015 року складала 1 218 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп. (а.с.2). Відповідно до ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (з відповідними змінами) від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (з відповідними змінами) з позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів з [PERSON] тому з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн., а судовий збір, сплачений позивачкою при подачі позовної заяви у розмірі 487,20 грн., підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved