Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20 жовтня 2001 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб у виконкомі [PERSON] сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис № 15. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, а саме син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO]. Ще з 2005 року подружнє життя у сторін не складається, протягом останніх десяти років відносини між ними погіршувалися, що в кінцевому рахунку призвело до фактичного їх припинення. Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 26 вересня 2005 року з відповідача навіть було стягнуто аліменти на утримання дітей. Так, відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, що виникають у неї та дітей, не здатен підтримувати нормальну атмосферу в сім'ї, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги. Кожен з них має протилежні погляди на шлюб та сім'ю, відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи між ними систематично виникають сварки, свідком яких нерідко стають їх діти, що відповідно погано впливає на їх психічний стан та кожного разу спричиняє усім їм душевні страждання. На даний час між ними також припинено ведення спільного господарства, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Тому просить розірвати шлюб між ними та вирішити питання щодо місця проживання дітей. Позивач [PERSON] у судове засідання не з’явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечила. У судове засідання відповідач [PERSON] не з’явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, відзив не подав, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У судовому засіданні встановлено, що 20 жовтня 2001 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у виконкомі Тур'я-Реметівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис № 15, про що свідчить свідоцтво про одруження серії І-ФМ № 041866, видане виконкомом Тур'я-Реметівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області 20 жовтня 2001 року (а. с. 5). Також встановлено, що від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей, а саме син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO], що стверджується відповідними свідоцтвами про народження серії 1-ФМ № 138874 та серії №І-ФМ № 017318, виданими виконкомом Тур'я-Реметівської сільської ради Перечинського району Закарпатської 02 січня 2003 року та 22 липня 2005 року відповідно (а. с. 10, 11). Як вбачається з рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 26 вересня 2005 року, копія якого міститься у матеріалах справи, з відповідача [PERSON] стягуються аліменти на утримання дітей до досягнення ними повноліття (а. с. 12). Відтак судом встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають. Неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім’я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін, а також інтересам їх неповнолітніх дітей. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред’явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх малолітніх дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Тому,

Outcome: approved