Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом, який в подальшому був уточнений, до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 14 жовтня 1999 року перебувала з відповідачем у шлюбі, який розірвано рішенням Глибоцького районного суду від 03 липня 2012 року. Від даного шлюбу у них є двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Посилалася на те, що за час їх спільного проживання ними було розпочато будівництво житлового будинку який знаходиться по [ADDRESS]. Вказувала не те, що відповідач [PERSON] 05 вересня 2011 року уклав договір дарування зі своєю матір'ю [PERSON], яким подарував останній даний об'єкт незавершеного будівництва без її згоди, а тому просила визнати даний договір дарування недійсним та поділити між нею та її колишнім чоловіком будівельні матеріали та конструкції, які використані на будівництво вищевказаного житлового будинку, вартістю 471 354 гривень, а також просила скасувати реєстрацію права приватної власності відповідача [PERSON] на даний об'єкт незавершеного будівництва. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю та надала аналогічні пояснення, викладені в позовні позовній заяві, просила суд позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомили і не просили суд відкласти розгляд справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, повторно просив суд відкласти розгляд справи, однак суд вважає, що справу можна розглянути в його відсутність, а клопотання представника вважає таким, що спрямоване на затягування розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст..60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено шлюб 14 жовтня 1999 року, який був розірваний на підставі рішення Глибоцького районного суду від 03 липня 2012 року. Від шлюбу у них є двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Перебуваючи в шлюбі, позивачка [PERSON] та [PERSON] 20 січня 2005 року придбали житловий будинок, який знаходився по [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу від 20.01.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Глибоцького нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі № 125 на підставі даного договору право власності було зареєстроване в Глибоцькому комунальному бюро технічної інвентаризації за відповідачем [PERSON] 21.01.2005 року. Тобто, придбане подружжям майно є їх спільною сумісною власністю, незважаючи на те, що право власності було оформлене на одного із подружжя. Рішенням виконавчого комітету Димківської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 15 квітня 2009 року [PERSON] було надано дозвіл на перебудову житлового будинку, господарських будівель і споруд на земельній ділянці площею 0,25 га., яка належала йому на праві власності в [ADDRESS]. На даній земельній ділянці подружжя знесло житловий будинок і згідно Паспорта на забудову садиби в сільському населеному пункті України, який був виданий на ім'я відповідача [PERSON], в червні 2010 сторони розпочали будівництво житлового будинку. Діні обставини були підтвердженні в судовому засіданні показами свідків [PERSON] та [PERSON] Проте, на сьогоднішній день будівництво незавершеним, оскільки право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). З висновку судової будівельно - технічної експертизи від 15 січня 2014 року вбачається, що вартість будівельних матеріалів використаних на будівництво житлового будинку, по [ADDRESS] становить 350 681,00 гривень, а вартість будівельних робіт і матеріалів, які витрачені на будівництво даного будинку становить 471 354,00 гривень. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна, ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України). Тобто об'єкт будівництва набуває статусу новоствореного нерухомого майна лише після прийняття об'єкта в експлуатацію та здійснення державної реєстрації права власності на нього. Таким чином сторонам належить право власності на вартість робіт та будівельних матеріалів, які були використані в процесі вищевказаного будівництва. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що рішенням Глибоцького районного суду від 18 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] за позовом останнього шлюб було розірвано. Однак, рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 23 листопада 2011 року вказане рішення було скасовано і у задоволенні позову [PERSON] про розірвання шлюбу відмовлено, оскільки судом було встановлено, що подружжя на час розгляду справи проживають разом за кордоном, ведуть спільний сімейний бюджет та виховують дітей. 05 вересня 2011 року відповідач [PERSON], перебуваючи в шлюбі із [PERSON], подарував своїй матері [PERSON], інтереси якої представляла [PERSON], об'єкт незавершеного будівництва [ADDRESS], який є спільною сумісною власністю подружжя, на підставі договору дарування укладеного 05 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу, зареєстрованого за № 2154. Відповідно до ст. 65 ч. ч. 1, 3 СК України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ст. 65 ч.2 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майно вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, як встановлено судом, відповідач [PERSON], діючи всупереч вимогам зазначених норм права, одноособово розпорядився належним сторонам на праві спільної сумісної власності майном, уклавши договір дарування об'єкта незавершеного будівництва з відповідачем [PERSON], тобто зазначений правочин укладений з порушенням норм ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а тому, відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України він є недійсним. Що стосується позовної вимоги про скасування реєстрації права приватної власності відповідача [PERSON] на об'єкт незавершеного будівництва в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно та в Глибоцькому КРБТІ, суд вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає виходячи із наступного. Позивач не пред'являв позовних вимог до органу державної реєстрації речових прав Міністерства юстиції України та Глибоцького КРБТІ, вони не були залучені до участі у справі, а тому вирішувати питання про їх права та обов'язки суд не може. Відповідно до ст..88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст.ст.57- 61, 68-71 СК України, ст. ст. 203, 369 ЦК України,

Outcome: partial