Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до [PERSON] про розподіл майна подружжя. В обґрунтування\~вимог посилається\~на те,\~що вона з відповідачем 14.09.2003 року уклали шлюб, від даного шлюбу мають спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] , на утримання якого з відповідача стягуються аліменти. За час перебування в шлюбі, який розірвано рішенням суду від 14.09.2016 року, за спільні кошти вони з відповідачем придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Вказану квартиру за договором купівлі продажу від 20.01.2006 року оформили на ім`я відповідача та з моменту придбання квартири та до цього часу вони із неповнолітнім сином зареєстровані у спірній квартирі. Вказує, що після розлучення відповідач залишив сім`ю, та з огляду на те, що він заявляв, що свою частину квартири залишає для сина, вона за згоди відповідача та без його участі, за власні кошти зробила в квартирі капітальний ремонт, обставивши її новою побутовою технікою та меблями, а відповідач за весь час після розлучення жодного разу не сплатив комунальні послуги. Хоча, квартира є спільним майном подружжя, вона просить поділу з відступленням від рівності часток, оскільки неповнолітній син проживає з нею, враховуючи недостатній розмір аліментів, що стягуються з відповідача, та зроблений капітальний ремонт за її кошти та утримання квартири лише нею, позивач просить суд визнати за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири залишивши відповідачу у власності 1/3 частину квартири. В судовому засіданні [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, згідно якого позов не визнав та просив відмовити в його задоволені, посилаючись на те, що квартира придбана за кошти, подаровані йому батьками, тому є його особистою власністю, а проведений ремонт у квартирі був здійснений відповідачем без його згоди, як власника квартири, на утримання сина він сплачує аліменти та заборгованість відсутня. Проте, в судовому засіданні відповідач позов визнав частково, не заперечував ту обставину, що спірна квартира придбана за час шлюбу та є спільною власністю подружжя, тому погодився на поділ спільного майна подружжя в рівних частках, тобто по Ѕ частини квартири кожному. Суд, заслухавши пояснення учасників, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Так, в силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 14.09.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 14.09.2016 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 14.09.2003 року 1-БВ №440844, копію рішення про розірвання шлюбу у справі №. Від даного шлюбу у сторін є син [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу проживає із матір`ю [PERSON] . Відповідно до договору купівлі продажу квартири від 20.01.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Старосинявського районного нотаріального округу Намистюк Л.І. та зареєстрованого в реєстрі за №51, [PERSON] купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальна площа якої становить 60,4 кв.м., житлова площа 36,5 кв.м. Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано Хмельницьким БТІ 21.03.2006 року за [PERSON] , про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10153578 від 21.03.2006 року. Відповідно до будинкової книги для реєстрації громадян, що проживають за адресою [ADDRESS] , у вказаному житлі з 23.03.2006 року зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та з 19.10.2018 року [PERSON] , [INFO] , власником квартири значиться [PERSON] . Судом встановлено, що згідно довідки №218 про склад сім`ї зареєстрованих та проживаючих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Старосинявської селищної ради від 19.10.2018 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник), [PERSON] , [PERSON] , згідно акту депутата №б/н від 18.10.2018 року, за вказаною адресою фактично проживають [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, що також передбачено ч.3 ст. 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми\~закону\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Разом з тим, згідно поданого відзиву на позов, відповідач [PERSON] вказував на те, що спірна квартира придбані за кошти, подаровані його батьками, тому є його особистою власністю. За змістом\~ст. 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. Разом з\~тим,\~в ході\~судового розгляду\~відповідачем не\~було надано\~належних та\~допустимих доказів\~що придбання\~спірної квартири\~за його\~особисті кошти,\~не було\~спростовано презумпцію\~спільності майна\~подружжя,\~а навпаки\~він визнав,\~що вказана\~квартира є\~спільним майном\~подружжя,\~оскільки була\~придбана за\~час шлюбу\~із позивачем. Показання допитаних\~в судовому\~засіданні свідків\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~(батько\~та сестра\~відповідача)\~про те,\~що батьки\~відповідача надавали\~кошти для\~придбання квартири\~не свідчать\~однозначно про\~належність квартири\~відповідачу на\~праві особистої\~власності,\~при цьому,\~що відповідач\~в ході\~судового розгляду\~визнавав ту\~обставину,\~що квартира\~є спільним\~майном подружжя,\~а крім\~цього,\~дані свідки\~підтвердили про\~надання коштів\~не для\~особистих потреб\~відповідача,\~а для\~потреб його\~сім`ї у\~зв`язку з\~очікуванням народження\~дитини.\~ Таким чином, враховуючи, що вказана квартира була придбана за час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , що ними в ході розгляду справи та надання пояснень не оспорювалось, а також виходячи із презумпції спільності майна подружжя, яка не була спростована, суд приходить до висновку, що вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними. Так, відповідно до ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Пленум Верховного Суду України в пунктах 23 і 24\~постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до\~статті 70 СК\~у разі\~поділу майна,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~частки майна\~дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) передбачено\~ст. 63 СК України. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Доводи позивача [PERSON] про наявність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя (з 1/2 частини до 2/3 частини квартири) ґрунтуються на обставинах щодо поліпшення нею спільного майна подружжя, тобто квартири, з мовчазної згоди відповідача та за рахунок власних коштів шляхом здійснення капітального ремонту із заміною ламінату, шпалер, вхідних дверей, систем комунікацій, придбання меблів та побутової техніки. Крім цього, позивач вказує, що має право на збільшення частки в спільному майні подружжя з 1/2 частини до 2/3 частини квартири у зв`язку з тим, що відповідач має велику кількість боргових зобов`язань перед різними фінансовими установами, з нею проживає неповнолітній син та утримується нею за рахунок власних заощаджень, відповідач, як батько дитини зобов`язаний утримувати сина, однак розмір аліментів, які стягуються згідно судового рішення та які він по факту сплачує не є достатніми для забезпечення, духовного розвитку та утримання їхнього 13-річного сина, відповідач більше трьох років не переймався своєю власністю у спільній квартирі, не сплачував кошти на її утримання. Однак, суд не може погодитися з доводами позивача щодо розподілу квартири\~\~між сторонами з відступленням від засад рівності часток, виходячи з наступного. Відповідно до роз`яснень\~Постанови\~\~Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за\~\~N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним\~\~та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ\~\~майна,\~\~що\~\~є\~\~об`єктом\~\~права спільної сумісної власності подружжя,\~\~суд згідно з частинами 2,3 ст.\~\~70 СК України\~в\~\~окремих\~\~випадках може\~\~відступити\~\~від засади\~\~рівності часток подружжя,\~\~враховуючи обставини,\~\~що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних\~\~повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного,\~\~духовного розвитку та лікування). Згідно вимог ч.3\~ст.357 ЦК України\~\~співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників. Згідно наданого позивачем висновку про вартість майна Хмельницького БТІ від 14.08.2019 року за №325/01-14, ринкова вартість трьохкімнатної квартири [ADDRESS] без поліпшень станом на 01.09.2016 року становить 547680 грн., ринкова вартість зазначеної квартири з поліпшенням станом на 01.12.2016 року становить 690120 грн. Проте, даний висновок визначає лише ринкову вартість квартири на вересень та грудень 2016 року, не містить відомостей про конкретні поліпшення даного нерухомого майна, які враховувались при його наданні, та в чому вони полягають, про неможливість відокремлення здійснених поліпшень, тощо, а клопотання про призначення експертизи позивачем не заявлялось. Також позивач в ході судового розгляду справи не надала суду доказів щодо отримання згоди іншого співвласника майна відповідача у справі на проведення тих чи інших ремонтних робіт у квартирі, погодження їх виду та вартості, тобто здійснення поліпшення спільного майна за рахунок власних коштів. Надання такої згоди відповідач [PERSON] заперечував. Свідок [PERSON] , яка допитана в судовому засіданні за клопотанням відповідача, пояснила, що позивач [PERSON] щодо здійснення ремонту в квартирі нікого не запитувала та не ставила [PERSON] до відома про це, а навпаки, не впускала його до житла, замінила замки, перешкоджала зустрічі батька із сином. Доводи позивача про відсутність інтересу [PERSON] до права власності на спірну квартиру, оскільки він більше 3-х років не утримував її, не доглядав за квартирою та не сплачував кошти за комунальні послуги, суд не приймає до уваги, оскільки питання відшкодування витрат, понесених у зв`язку\~\~з утриманням спільного\~\~помешкання, може бути вирішено в окремому порядку, а не слугувати підставою до збільшення частки у власності. Щодо зазначених позивачем підстав для відступу від засад рівності часток подружжя [PERSON] також посилалася на те, що спільна дитина перебуває на її утриманні, відповідач неналежним чином виконував свої обов`язки по утриманню сина, то суд вважає такі доводи недостатніми підставами для відступу від засад рівності часток у власності подружжя, оскільки позивач згідно вимог заяви про видачу судового наказу сама погодилась на стягнення аліментів у розмірі ј частки заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, судовий наказ видано 13 серпня 2018 року та аліменти стягуються відновідно до ньго, з вимогами про збільшення розміру аліментів на утримання сина позивач не зверталася до суду, станом на момент розгляду справи судом заборгованість по аліментам відсутня, що сама позивач [PERSON] не заперечувала. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, виходячи з встановленого сімейним законодавством принципу рівності часток дружини та чоловіка і відсутності підстав відступити від засад рівності, частка кожного з подружжя у спільному майні складає Ѕ частину спірної квартири, тому суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS] ., в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з [PERSON] на користь [PERSON] , слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 2100 грн. (позов задоволено на 75 %, 2800 грн. х 75% =2100 грн.) Згідно ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі, на професійну правничу допомогу. Частиною 2 статті 137 ЦПК встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Відповідно до роз`яснень п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом з тим, позивачем [PERSON] не надано доказів укладення договору про надання правничої допомоги адвоката, як і не надано документів, які свідчать про обсяг наданих послуг і виконаних робіт, зокрема відсутні акти виконаних робіт, акти наданих послуг, приймання передачі виконаних робіт, розрахунків, тощо. З урахуванням наведеного, відсутні підстави для відшкодування [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial