Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що їй та її чоловіку [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. 27.04.2010 року вони з чоловіком склали заповіт подружжя. [PERSON] помер [INFO] року. В 2015 році вона звернулася до нотаріуса із заявою про оформлення спадщини після смерті чоловіка, але отримала відмову, оскільки через існування заповіту вона не може цього зробити. Вважає, що заповіт було складено без додержання вимог ст.. 203 ЦК України, оскільки квартира відносно якої вони склали заповіт не являється спільною-сумісною власністю подружжя, а належить їм на праві спільної часткової власності, що виключає можливість укладення подружнього заповіту. Просила заповіт подружжя визнати недійсним та скасувати нотаріальну заборону відчуження вищезазначеної квартири. Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з наведених підстав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки не повідомив. [PERSON] в судовому засіданні вважала, що позов задоволенню не підлягає, оскільки [PERSON] за життя розпорядився своїм майном і скасувати заповіт можливо було лише за його життя. Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.09.1981 року, про що свідчить свідоцтво про їх шлюб. За час шлюбу вони набули право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку приватизації, що вбачається зі свідоцтва про право власності від 19.07.2006 року. Право власності було зареєстровано в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації 17.10.2006 року. З витягу ХД БТІ вбачається, що [PERSON] та [PERSON] належить по ? частині вказаної квартири. Таким чином, подружжя [PERSON] набуло право спільної часткової власності на вищезазначену квартиру. 27.04.2010 року [PERSON] та [PERSON] склали заповіт відповідно до якого зробили наступне розпорядження: «У разі смерті одного із нас, майно, що є предметом цього заповіту переходить до другого з подружжя, а у разі смерті останнього із нас належне нам на праві спільної сумісної власності майно: три - кімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ми заповідаємо: [PERSON], [INFO]». [INFO] року [PERSON] помер, що вбачається зі свідоцтва про його смерть. За загальним правилом заповіт - це односторонній правочин, у якому виражена воля однієї особи. Особистий характер заповіту логічно випливає із суті його понятійного визначення, адже кожна особа має право розпоряджатися тільки тим, що належить їй за життя. Відповідно до ч. 1 ст. 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. Подружжя як єдине ціле виступає суб'єктом цього правочину. Це, відповідно, підкріплюється тим, що після смерті одного з подружжя його частка у праві спільної сумісної власності переходить до того з подружжя, який його пережив. Механізм переходу права власності на частку у спільному майні подружжя не передбачений як у законі, так і в Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Об'єктом заповідальних розпоряджень у заповіті подружжя є майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Буквальне тлумачення словосполучення «майна, яке належить йому на праві спільної власності» дозволяє стверджувати, що таке майно має бути в наявності на час складання заповіту, хоча це і суперечить загальній нормі ЦК, що пов'язує чинність заповіту щодо складу спадщини з моментом її відкриття (ч. 4 ст. 1236 ЦК). Однак, квартира, яка є предметом оспорюваного заповіту подружжя, не перебувала у спільній сумісній власності подружжя. Тому, в силу вищевказаної ст. 1243 ЦК України нотаріус не мав права посвідчувати такий заповіт. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. 1 ст.203 цього кодексу. Згідно до вимог ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Виходячи з наявного законодавчого регулювання та обставин справи суд дійшов висновку про недійсність заповіту. У зв'язку з визнанням заповіту недійсним, підлягає скасуванню заборона відчуження майна, а саме квартири [ADDRESS].

Outcome: approved