Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сокирянського районного суду з позовом до ТОВ «Соковий завод Сокирянський» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану основну щорічну відпустку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що 21.08.2017 року вона була призначена на посаду бухгалтера в ТОВ «Соковий завод Сокирянський», про що керівником підприємства було видано наказ №19-к від від 18.08.2017 року про прийняття її на посаду бухгалтера з 21.08.2017 року з посадовим окладом 3723 грн., а також зроблено відповідний запис у трудовій книжці. З цього ж дня вона була допущена до роботи та на неї було покладено відповідні обов`язки. Вказану роботу вона виконувала особисто із підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку з 9-00 до 18-30 з обідньою перервою з 13:00 до 14:00 безперервно усі без виключення робочі дні з моменту прийняття на роботу і до моменту звільнення. Вказувала на те, що ТОВ «Соковий завод Сокирянський» працює на давальницькій сировині та проводить розрахунки виключно у безготівковій формі. Отже, заробітна плата всім працівникам підприємства нараховується бухгалтерією товариства на відкриті у Ощадбанку рахунки, тобто здійснюється за безготівковим розрахунком. Оскільки заробітну плату на підприємстві затримували, вона зверталася з відповідними усними та письмовими заявами до керівництва ТОВ «Соковий завод Сокирянський» стосовно виплатити належної їй заробітної плати. Востаннє, отримавши категоричну відмову заступника директора ТОВ «Соковий завод Сокирянський» [PERSON] , вона через пошту рекомендованим листом із повідомленням про вручення поштового відправлення звернулася до керівництва із заявою про звільнення її із займаної посади за власним бажанням (п.1.ч.1 ст.38 КЗпП України) та вимогою про виплату заборгованості по зарплаті за червень-липень 2018, що на момент звільнення становила 3906,83 грн. Відповідно до наказу №02-к від 16.07.2018 року її було звільнено за власним бажанням з посади бухгалтера ТОВ «Соковий завод Сокирянський» згідно з п.1 ст.38 КЗпП України. Водночас, з вини керівника підприємства та всупереч положенням п.2.3 Інструкції №58 запис про звільнення з роботи в трудовій книжці не був здійснений. На момент її звільнення існувала заборгованість із заробітної плати за червень 2018 року в розмірі 2167,15 грн., за відпрацьований період з 01 по 16 липня 2018 року нарахована заробітна плата за три робочі дні в сумі 507,68 грн. з розрахунку посадового окладу 3723 грн. Зазначена сума їй до даного часу не виплачена, як не нараховано і не виплачено їй заробітну плату за 7 робочих днів в сумі 1184,54 грн. з розрахунку посадового окладу 3723 грн. Відтак, з 01 по 16 липня 2018 року заробітна плата складає 1739,68 грн. (1232 грн. + 507,68 грн.). Під час звільнення керівництво підприємства гарантувало їй виплату заборгованості по заробітній платі шляхом перерахування на її рахунок, відкритий в банку, однак таку обіцянку не виконало. Всі її звернення з цього приводу ігнорувались, у зв`язку з чим, 10.12.2018 року на адресу ТОВ «Соковий завод Сокирянський» вона направила претензію, яку підприємством отримано 12.12.2018 року. 23.03.2019 року вона вдруге направила претензію на адресу ТОВ «Соковий завод Сокирянський», яку підприємством отримано 03.04.2019 року, проте відповіді так і не надано. Крім цього, 10.12.2018 року вона звернулася до Управління Держпраці у Чернівецькій області задля захисту порушеного роботодавцем її права на заробітну плату, яким на підставі наказу від 14.12.2018 року №651 було проведено перевірку ТОВ «Соковий завод Сокирянський» на предмет допущення порушень трудового законодавства. За результатами проведення перевірки Управлінням було виявлено ряд порушень, в тому числі щодо виплати та нарахування заробітної плати, та встановлено, що в бухгалтерському обліку підприємства рахується заборгованість по заробітній платі перед нею за червень 2018 року в розмірі 2167,15 грн., за липень 2018 року в розмірі 1739,68 грн., що є порушенням вимог ч.ч.1-3 ст.115 та ч.1 ст.116 КЗпП України. Також, встановлено ненарахування і невиплату заробітної плати за 7 робочих днів в липні 2018 року, що є порушенням вимог ст.94 КЗпП України. Окрім вказаного, при звільненні їй не нарахована і не виплачена компенсація за 21 календарний день (3723/176*21= 3667 грн.) невикористаної основної щорічної відпустки, що є порушенням вимог ч.1 ст.83 КЗпП України. При порушенні вимог ч.1 ст.116 КЗпП України з вини роботодавця звільненому працівнику нараховується та виплачується середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку - ст.117 КЗпП України. Перевіркою встановлено, що книга обліку руху трудових книжок не ведеться, запис про її звільнення у трудовій книжці не зроблено, що є порушенням вимог п.2.4 та п.2.5 Глави 2, п.7.1 Глави 7 Інструкції №58. Також встановлено, що на письмове звернення працівника ТОВ «Соковий завод Сокирянський» не видана довідка про заробітну плату, що є порушенням вимог ст.49 КЗпП України. За результатами перевірки підприємства Управління було видано розпорядження про усунення виявлених порушень, а також винесено постанови від 17.01.2019 року про накладення штрафу. Посилаючись на вимоги ст.117 КЗпП, вказувала на те, що роботодавцем на момент її звільнення не було проведено розрахунок (виплата всіх належних їй сум), а саме: заборгованість по заробітній платі за червень в сумі 2167,15 грн. та частково не нарахована і не виплачена заробітна плата за 10 робочих днів з 01 по 16 липня 2018 року в сумі 1739,68 грн., що загалом становить 3906,83 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (17.07.2018 року) та на момент її звернення до суду (29.03.2020 року) становить 621 робочий день. За таких обставин, визначаючи розмір заборгованості із заробітної плати за час вимушеного прогулу, слід починати з 17.07.2018 року по день її звернення з цим позовом до суду 27.03.2020 року, з розрахунку суми середньоденного заробітку 169,22 грн. та середньомісячного заробітку 3723 грн. Крім цього, посилаючись на вимоги п.п.5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, зазначала, що час затримки розрахунку при її звільненні за період з 17.07.2018 року по 29.03.2020 року становить: 621 робочих днів х 169,22 грн. (середньоденний заробіток) = 105085, 62 грн. Також, посилаючись на вимоги ч.6 ст.95 КЗпП України та ст.33 Закону України «Про оплату праці» вважає, що на її користь підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції, наведеного газетою «Урядовий кур`єр», яка за вказаний період часу, виходячи із визначеної нею суми заборгованості, становить 10620,79 грн. Таким чином, вважає, що її вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням індексу інфляції, в загальній сумі становлять 115706,41 грн. З наведених підстав просила стягнути з ТОВ «Соковий завод Сокирянський» на її користь невиплачену заробітну плату за червень 2018 року в розмірі 2167,15 грн. та за липень 2018 року в розмірі 1739,68 грн.; компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку в розмірі 3667 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 10620,79 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 105085,62 грн. 12.05.2020 року представником відповідача - адвокатом Жуковим Д.О. подано до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Заперечуючи щодо позовних вимог, представник відповідача у поданому відзиві на позовну заяву вказував на наступні обставини. Так, у позовній заяві [PERSON] зазначала про те, що звільнена на підставі наказу №02-к від 16.07.2018 року (ст.38 КЗпП України за власним бажанням). Насправді ж позивачку було звільнено 06.07.2018 року на підставі наказу №06.07.201801 згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (прогул), чому передували три акти про відсутність позивачки на робочому місці в липні 2018 року та доповідна записка заступника директора Товариства. В червні 2018 року відповідач в ході підготовки до виробничого сезону 2018 року проводив чергову інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей Товариства. Одним з питань інвентаризації була робота з персоналом: залучення додаткових кадрів, середні ціни на ринку тощо, в ході якої адміністрацією Товариства було проведено ревізію витрат підприємства. В ході даної ревізії були виявлені розбіжності між даними бухгалтерського обліку, які позивачка вносила до системи обліку (1С) та надавала адміністрації Товариства, та реальними виплатами на її картковий рахунок в межах зарплатного проекту. Загальна різниця станом на 20.06.2018 року склала 54007,67 грн. Встановивши дану обставину, відповідач негайно зажадав пояснень від позивачки з приводу цього, адже окрім безпосередньо зайво сплачених грошей позивачкою подавалася неправдива інформація до органів податкової служби, оскільки, переказуючи собі зайво нараховані кошти, вона не відображала це не тільки в бухгалтерських документах підприємства, але й у поданій податковій звітності (не нараховано і не сплачено ПДФО та ЄСВ), що має наслідком відповідні донарахування податків і зборів, накладення штрафів та притягнення керівника Товариства до адміністративної відповідальності. Позивачка повідомила адміністрацію Товариства про те, що їй треба переглянути записи і пояснення вона надасть пізніше. Однак, вже наступного дня вона на роботу не вийшла і на телефонні дзвінки не відповідала. В подальшому відповідачем було виявлено те, що окрім коштів, з підприємства зникли правовстановлюючі документи на нерухомість Товариства, книга обліку трудових книжок, трудова книжка позивачки, примірник посадової інструкції позивачки з її підписом та положення про конфіденційну інформацію та комерційну таємницю. В ході перевірки було встановлено, що позивачка 20.06.2018 замість переказу авансу за червень в розмірі 1833,57 грн. переказала собі з банківського рахунку Товариства суму 9661,17 грн., тобто 7827,60 грн.надмірно сплачених коштів. 06.07.2018 року згідно наказу №Н-06071801 було створено Комісію з метою інвентаризації викраденої документації та матеріальних цінностей ТОВ «Соковий завод Сокирянський», за результатами роботи якої було складено відповідний акт від 05.10.2018 року. Одночасно відповідач звернувся до Сокирянського ВП ГУНП у Чернівецькій області із заявою про вчинення позивачем злочину, відомості про що були 07.07.2018 року внесено до ЄРДР за №1201 8260140000209. Цього ж дня позивачка була звільнена за неодноразові прогули. Вказував на те, що в цілому за період роботи [PERSON] надмірно сплачено 53663,58 грн. При цьому, лише за останній місяць роботи позивачки переплата становила 6326,80 грн. При звільненні позивачці були належними до виплати заробітна плата за липень 2018 року в розмірі 500,06 грн. та компенсація невикористаної відпустки в розмірі 3021,43 грн. Однак, враховуючи існуючу переплату, вважає, що позивачкою на час звільнення було отримано більше коштів, ніж належить їй за законом. Також, звертає увагу на те, що позивачка неправильно застосовує положення ст.625 ЦК України, розраховуючи інфляційні втрати (індексацію) заробітної плати, додаток до позовної заяви від 30.03.2020 року «розрахунок ціни позову». Так, до своїх позовних вимог про стягнення боргу позивачка застосувала індекс інфляції за серпень 2018 - лютий 2020. В цей же час, передбачена ст.625 ЦК України, норма не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права, про що зазначено у правовій позиції, викладеній у постанові ОП КЦС від 11.11.2019 року у справі №757/14073/16-ц. Крім цього, посилаючись на вимоги абз.2 ст.233 КЗпП України, представник відповідача зазначав про те, що позивачкою пропущено строк звернення до суду. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному об`ємі та з наведених у позовній заяві підстав просила їх задовольнити. Представник відповідача Жуков Д.О. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] заявлені до ТОВ «Соковий завод Сокирянський» не визнав та просив у їх задоволенні відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим, однак підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, судом встановлено, що відповідно до наказу №19-к від 18.08.2017 року [PERSON] прийнято на роботу на посаду бухгалтера ТОВ «Соковий завод Сокирянський» з 21.08.2017 року з оплатою праці згідно штатного розпису (а.с.129 Т.1, а.с.37-39 Т.2). Згідно наказу №06.07.20181 від 06.07.2018 року, [PERSON] звільнено з посади бухгалтера ТОВ «Соковий завод Сокирянський» на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогули (а.с.49-53, 131 Т.1). Суд констатує, що вказаний наказ про звільнення з роботи в установленому законом порядку заінтересованими особами не оскаржувався, що в судовому засіданні було підтверджено позивачкою та представником відповідача. Відповідно до частин 1, 3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічні положення закріплені у ч.1 ст.81 ЦПК України. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З огляду на викладене, суд вважає необгрунтованими доводи [PERSON] щодо її звільнення з роботи 16.07.2018 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. При цьому, враховуючи зазначені вище вимоги процесуального закону, суд вважає, що витребувані з Управління Держпраці у Чернівецькій області матеріали інспекційного відвідування ТОВ «Соковий завод Сокирянський», у яких міститься посилання на звільнення [PERSON] з роботи 16.07.2018 року та на які позивачка посилається як на підставу своїх доводів в цій частині, не є допустимими доказами вказаних обставин. Відповідно до частин 1 ст.94 КЗпП України та ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст.97 КЗпП України та ст.15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. За змістом ст.115 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. При визначені розміру заборгованості по заробітній платі, суд виходить з наступних обставин. Так, як було встановлено судом, позивачку [PERSON] прийнято на роботу з 21.08.2017 року з оплатою праці згідно штатного розпису та 06.07.2018 року звільнено з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Як вбачається із наданої відповідачем довідки від 20.05.2020 року (а.с.131 Т.1) оплата праці [PERSON] здійснювалася виходячи із окладу, який становив у 2017 році - 3200 грн., у 2018 році - 3723 грн. Зокрема, як вбачається із вказаної довідки та відомостей про нарахування заробітної плати (а.с.79-80 Т.1), заробітна плата позивачки за червень 2018 року була нарахована в розмірі 3723 грн., до виплати, враховуючи відрахування військового збору, підлягала сплаті заробітна плата в розмірі 3667,16 грн. За три дні липня 2018 року заробітна плата позивачки була нарахована в розмірі 507,68 грн., до виплати, враховуючи відрахування військового збору, підлягала сплаті заробітна плата в розмірі 500,06 грн. Позивачка [PERSON] в ході судового розгляду підтвердила, що в першій половині червня 2018 року їй було виплачено аванс в сумі 1500 грн. Однак, за другу половину червня місяця та за відпрацьований до звільнення період липня 2018 року виплату їй заробітної плати не здійснено. Обставини в частині того, що при звільненні позивачці була належна до виплати заробітна плата за три дні липня 2018 року в розмірі 500,06 грн., представником відповідача в судовому засіданні не заперечувалися. Як встановлено із наданих представником відповідача документів бухгалтерського обліку ТОВ «Соковий завод Сокирянський», зокрема виписок з рахунку за 2018 рік (а.с.81-97 Т.1), виплату [PERSON] при звільненні заробітної плати за другу половину червня та за три дні липня 2018 року відповідачем здійснено не було. Оцінивши надані докази кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку, що на даний час у ТОВ «Соковий завод Сокирянський» наявна заборгованість перед позивачкою [PERSON] по заробітній платі за період з 01.06.2018 року по 06.07.2018 року в розмірі 2667,21 грн., в тому числі за червень 2018 року в розмірі 2167,15 грн. та за три робочі дні липня 2018 року в розмірі 500,06 грн. При цьому, доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву щодо суми, яка підлягала сплаті позивачці в якості авансу за червень 2018 року в розмірі 1833,57 грн., суд вважає необгрунтованими з наступних підстав. Так, із документів бухгалтерського обліку ТОВ «Соковий завод Сокирянський» за 2018 рік (а.с.81-98 Т.1) встановлено, що як позивачці [PERSON] (в січні 2018 року), так і іншим працівникам Товаристваз аналогічним окладом протягом 1-го півріччя 2018 року виплата заробітної плати (авансу) за першу половину кожного місяця вказаного періоду здійснювалася у фіксованому розмірі в сумі 1500 грн. Отже, на підставі аналізу документів фінансового обліку, суд приходить до висновку, що розмір щомісячних виплат, які підлягали сплаті Товариством в якості авансу працівникам підприємста, в тому числі і позивачці [PERSON] , становив 1500 грн. Як вбачається із виписки з рахунку ТОВ «Соковий завод Сокирянський» за період з 18.06.2018 року по 30.06.2018 року, відповідачем 20.06.2018 року сплачено позивачці кошти в сумі 4500 грн. із призначенням платежу «зарахування ЗП за 1-шу половину червня 2018». З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку, що до складу сплачених позивачці 20.06.2018 року коштів в розмірі 4500 грн., в тому числі входить і сума сплаченого відповідачем авансу в розмірі 1500 грн. Надаючи оцінку доводам представника відповідача щодо надмірно виплачених позивачці [PERSON] коштів, суд виходить з наступного. Так, порядок відрахування із заробітної плати надмірно сплачених працівникові грошових коштів врегульовано положеннями ст.127 КЗпП України. Зокрема, статтею ст.127 КЗпП України передбачено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Таким чином, будь-які відрахування із заробітної плати, зокрема повернення авансу виданого в рахунок заробітної плати, здійснюється виключно на підставі наказу або розпорядження власника або уповноваженого ним органу. Як вбачається із досліджених документів бухгалтерського обліку ТОВ «Соковий завод Сокирянський» за період з серпня 2017 року по червень 2018 року (а.с.59-98 Т.1), відповідачем при визначенні заробітної плати, яка підлягала виплаті працівнику в кінці кожного місяця, надмірно виплачені суми коштів [PERSON] не враховувалися при визначенні остаточної суми заробітної плати, яка підлягала до виплати. У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку, що надмірно виплачені [PERSON] кошти не можна розцінювати як виконання обов`язку відповідача щодо сплати заробітної плати за другу половину червня та три робочі дні липня 2018 року, оскільки для повернення надмірно сплачених сум законом встановлено інший порядок. Аналогічні роз`яснення містяться у абз.3 п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. Окрім цього, суд звертає увагу на те, що про надмірно виплачені [PERSON] кошти відповідачу достовірно стало відомо лише в жовтні 2018 року, що підтверджується наданим представником відповідача актом комісії від 05.10.2018 року, з якого вбачається, що на підставі проведеної перевірки первинної документації підприємства було встановлено переплату [PERSON] коштів на суму 54007,07 грн. Відповідно суд приходить до висновку, що станом на час звільнення [PERSON] з роботи, тобто 06.07.2018 року, відповідач не був обізнаний про наявність надмірно виплачених позивачці коштів. З огляду на встановлені обставини, суд вважає безпідставними доводи представника відповідача в частині фактичного зарахування надмірно виплачених коштів в рахунок сплати позивачці належних їй сум, передбачених ст.116 КЗПП України. Відповідно до ч.1 ст.75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно п.1 ч.1 ст.82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується, зокрема час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка. Аналогічна норма міститься у п.1 ч.1 статті 9 Закону України «Про відпустки». У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України). Аналогічна норма міститься устатті 24 Закону України «Про відпустки». Відповідно до п.п. «а» п.1 Розділу І «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (надалі-Порядок) цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема у випадках надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки; Згідно п.2 Розділу ІІ вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Відповідно до п.п.5,7 Розділу 4 вказаного Поряд нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Як встановлено із виданих ТОВ «Соковий завод Сокирянський» довідки від 20.05.2020 року (а.с.131 Т.1) та виписок по рахунку Товариства за 2018 рік (а.с.132-140 Т.1), нарахування та виплату позивачці компенсації за невикористану нею основну щорічну відпустку при звільненні з роботи відповідачем не здійснено. Крім цього, вказані обставини не заперечувалися представником відповідача як у поданому відзиві на позов, так і в судовому засіданні. Вирішуючи спір в цій частині заявлених позовних вимог, суд, з огляду на положення зазначених вище норм закону, вважає, що розрахунковий період для компенсації за невикористану щорічну основну відпустку становить з 01.09.2017 року (перше число місяця після оформлення на роботу) до 01.07.2018 року (перше число місяця, в якому виплачується компенсація за невикористану відпустку). Стаж в календарних днях, який надає [PERSON] право на щорічну основну відпустку за фактично відпрацьований час із 01.09.2017 року по 01.07.2018 року, виключивши святкові та неробочі дні, становить 303 календарні дні. Отже, кількість невикористаних [PERSON] календарних днів щорічної основної відпустки пропорційно фактично відпрацьованому періоду становить 21 календарний день. Сумарний заробіток [PERSON] за розрахунковий період з 01.09.2017 року по 01.07.2018 року, згідно довідки від 20.05.2020 року (а.с.131 Т.1) склав 35138 грн. Обчислюючи суму компенсації за невикористані позивачкою 21 к.дн. щорічної основної відпустки, суд з огляду на викладені обставини виходить з наступного розрахунку: 35138 грн. (сумарний заробіток за фактично відпрацьований період) : 303 (кількість к.дн. у розрахунковому періоді) = 115,96 грн. (середньоденний заробіток) х 21 (кількість невикористаних к.дн. щорічної основної відпустки) = 2435,30 грн. Таким чином, компенсація за невикористану основну щорічну відпустку, яка підлягає стягненню з ТОВ «Соковий завод Сокирянський» на користь [PERSON] , становить 2435,30 грн. Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вiльний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови працi та на захист вiд безробiття. У ч.3 ст.43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Заробітна плата згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33). Індексація заробітної плати у встановленому законодавством порядку передбачена також ч.5 ст.95 КЗпП України. Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін (п.3 ч.1 ст.18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням гр. [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2.), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3.). Таким чином, індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Невиплата індексації заробітної плати є обмеженням права позивача на майно, що є незаконним. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08.11.2015р. у справі «Кечко проти України» зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу №1. Згідно ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів громадян, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати їм подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до п.п.1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (надалі - Постанова Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. №159) дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому, індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (п.п.4-5 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. №159). Сума компенсації згідно індексів інфляції щодо заборгованості по заробітній платі станом на березень 2020 року становить: за червень 2018 року - 221,27 грн. = 2167,15 грн. (сума боргу по заробітній платі)*1,1021 (індекс інфляції) - 2167,15 грн. (сума боргу по заробітній платі); за липень 2018 року - 54,96 грн. = 500,06 грн. (сума боргу по заробітній платі)*1,1099 (індекс інфляції) - 500,06 грн. (сума боргу по заробітній платі); за липень 2018 року - 267,64 грн. = 2435,30 грн. (сума боргу по компенсації за невикористану основну щорічну відпустку)*1,1099 (індекс інфляції) - 2435,30 грн. (сума боргу по компенсації за невикористану основну щорічну відпустку). Отже, загальний розмір компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати складає 543,87 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають частковому задоволенню. При цьому, суд погоджується із доводами представника відповідача в частині неправильного застосування позивачкою норм ст.625 ЦК України при розрахунку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, виходячи з наступного. Так, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За таких обставин, суд вважає, що проведений позивачкою розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати на підставі ст.625 ЦК України є необгрунтованим, оскільки відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15, приписи ст.625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №711/4010/13-ц (14-429цс19). Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно п.2 Розділу ІІ Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (надалі Постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. У п.п.5, 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як вбачається із довідки від 20.05.2020 року, виданої ТОВ «Соковий завод Сокирянський» (а.с.131 Т.1), загальна сума доходу позивачки [PERSON] за період з травня по червень 2018 року складає 7446 грн. Загальна кількість робочих днів за травень- червень 2018 року становить 38 дні. Отже, середньоденний заробіток становить 195,94 грн. (7446:38). Кількість робочих днів з 07.07.2018 року по 30.03.2020 року становить 433 дні. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 195,94*433=84842,02 грн. За таких обставин, суд вважає, що порушені права та інтереси позивачки в цій частині підлягають захисту судом шляхом стягнення з ТОВ «Соковий завод Сокирянський» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно ч.2 ст.117 КЗпП України, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом абз.2 п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13.03.2017 року у справі №6-259цс17, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Враховуючи наведене,

Outcome: partial