Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Казанківського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до Казанківської селищної ради Миколаївської області про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входила земельна ділянка, площею 7,1265 га з кадастровим номером 4823685700:10:000:0032, право власності на яку було посвідчено державним актом серії ЯА № 740489, розташованої в межах Троїцько-Сафонівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області. Спадкоємцями, які прийняли спадщину в рівних частках були син спадкодавця (позивач) та дружина спадкодавця - [PERSON] , яка померла [INFO] . 25.04.2003 року в Казанківській державній нотаріальній конторі було відкрито спадкову справу за № 106/2003 р. У встановленому законом порядку (шляхом подання заяви) він прийняв спадщину, але із заявою про видачу свідоцтва про право власності він звернувся лише в 04.03.2000 року, коли отримав архівну копію державного акта, який був загублений. Проте державним нотаріусом йому було відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії, оскільки відсутній оригінал державного акту та як було встановлено, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 740489, був виданий з порушенням вимог закону (після смерті спадкодавця). Враховуючи відмову нотаріуса від оформлення спадкових прав на майно та неможливість вирішення даного питання в адміністративному порядку, позивач просить визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки з кадастровим номером 4823685700:10:000:0032 загальною площею 7, 1265 га в порядку спадкування за законом. Ухвалою суду від 01.09.2021 року провадження у справі було відкрито, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач, який повідомлявся належним чином про дату, час та місце судового засідання не з`явився. Подав до суду заяву, розгляд справи просив проводити без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином. Згідно поданої заяви відповідача, розгляд справи просили проводити без участі їхнього представника. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та доведених обставин, оцінивши надані докази, дослідивши спадкову справу, приходить до такого висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] набув право на земельну частку (пай) на території Троїцько-Сафонівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії МК № 0135060, виданого 12.12.1996 року Казанківською райдержадміністрацією на підставі Розпорядження № 427-р від 12.12.1996 року. В свою чергу, Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії МК № 0135060 був зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 16.12.1996 року за № 508. Таким чином, аналізуючи перевірені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] за життя набув право на земельну частку (пай), площею 8,48 умовних кадастрових гектарах, розташованої на території Троїцько-Сафонівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області. Згідно ст. ст. 16, 17 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікат на право на земельну частку (пай), отриманий громадянином, вважається правовстановлюючим документом на землю при реалізації права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) та є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі на місцевості земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам на праві колективної власності, визначається Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» № 899-IV від 05.06.2003 р. в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин. Юридичними підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості), згідно зі ст. 3 Закону, є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Для прийняття такого рішення необхідно, щоб власник земельної частки (паю) виявив бажання виділити її у натурі (на місцевості). Виявлення такого бажання власника виражається у формі письмової заяви, яку він подає до відповідного органу місцевого самоврядування чи органу державної влади. Як встановлено судом, [PERSON] за життярозпочав процедуру відведення земельної частки (паю) та виділення земельної ділянки на місцевості, а саме: була подана відповідна заява до райдержадміністрації, отримано дозвіл (розпорядження) на замовлення проектної документації та була замовлена технічна документація із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельну ділянку. В ході процедури відведення земельної частки (паю) та виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості), відбулась трансформація земельної частки (паю) з умовних кадастрових гектарів, без визначення їх в земельному масиві, на сформовану земельну ділянку у фізичних гектарах в системі геодезичних координат. Тобто відбулось формування земельної ділянки, яка передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельної ділянки полягає у визначені земельної ділянки як об`єкта цивільних прав (ст. 79-1 Земельного кодексу України). Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Згідно з наданого Витягу з Державного земельного кадастру за № НВ-4806418852019 від 10.05.2019 року, на підставі розробленої Державним підприємством «Миколаївський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» технічної документації із землеустрою, виконавцем робіт, інформація про сформовану земельну ділянку, площею 7,1265, якій було присвоєно кадастровий номер 4823685700:10:000:0032, було внесено до Державного земельного кадастру. Дата державної реєстрації земельної ділянки - 08.08.2005 року, приватна власність, власником зареєстровано [PERSON] 30.06.2005 року за № 339-р Казанківською районною державною адміністрацією Миколаївської області прийнято розпорядження про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та передачі земельної ділянки у власність [PERSON] 08.08.2008 року, на підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо передачі у приватну власність земельної ділянки, на ім`я [PERSON] було виготовлено та зареєстровано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 740489, площею 7,1265 га ріллі за кадастровим номером 4823685700:10:000:0032. Державний акт було зареєстровано в державному реєстрі - Книзі записів (реєстрації) державних актів на право власності на землю по Троїцько-Сафонівській сільській раді за реєстровим номером 010501600574. Оцінюючи встановлені обставини, суд враховує наступне. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 04.11.2002 року серії [NUMBER] . Родинні відносини між позивачем та спадкодавцем підтверджені свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Троїцько-Сафонівською сільською радою Казанківського району Миколаївської області 23.04.1961 року. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, яка зареєстрована у спадковому реєстрі за № 106/2003, розпочатої 25.04.2003 року вбачається, що позивач, як спадкоємець першої черги за законом, 25.04.2003 року звернувся в Казанківську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (після подання ним необхідних для цього документів). 04.03.2020 року, після повторного звернення та подання необхідних документів, в.о. завідувачем Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області постановлено про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку з кадастровим номером 4823685700:10:000:0032, площею 7,1265 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Троїцько-Сафонівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , було відмовлено з посиланням на те, що відсутній оригінал державного акту а також на те, що державний акт серії ЯА № 740489 на ім`я спадкодавця [PERSON] було зареєстровано після смерті спадкодавця - [INFO] . За пунктами 4.12, 4.15 та 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину за законом нотаріус видає за наявності у спадковій справі всіх документів, в тому числі які підтверджують право власності на нерухоме майно, а у разу їх відсутності - роз`яснює процедуру вирішення питання в судовому порядку. Згідно п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 396 ЦК України передбачено, що в разі відсутності документів на право власності власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. На час смерті [PERSON] , діяли положення ЦК УРСР 1963 року, однак 01 січня 2004 року набрав чинності новий ЦК України 2003 року, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень якого визнано попередній кодекс таким, що втратив чинність. Згідно з п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання ним чинності застосовуються норми Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року. Згідно роз`яснень Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм Цивільного Кодексу 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР, не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Прийняття спадщини підтверджується різними діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили у володіння ( користування, розпорядження) спадковим майном. Згідно ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР, спадкоємець за законом чи за заповітом вправі відмовитися від спадщини протягом 6 місяців з дня її відкриття. Згідно зі статтями 549, 554 ЦК УРСР, спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не замінено заповітом. На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР (1963 р.) його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Виходячи зі змісту наведеної норми закону прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Як вбачається із матеріалів спадкової справи, що підтверджено довідкою Казанківської селищної ради № 244/03-15, станом на день смерті [PERSON] ( [INFO] ), згідно з інформації по господарської книги із спадкодавцем постійно проживали та були зареєстровані наступні особи: дружина - [PERSON] , 1926 року народження, син - [PERSON] , 1961 року народження та дружина сина [PERSON] . Спадкоємець [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого відділом запису актів громадянського стану 03.10.2003 року. Інші спадкоємці: син - [PERSON] , син - [PERSON] та дочка - [PERSON] , на час смерті із спадкодавцем не проживали, спадщину не прийняли, заяву у шестимісячний строк нотаріусу за місцем відкриття спадщини не подали. Казанківська державна нотаріальна контора листом за вих/№ 255 від 29.06.2004 року та листом за вих/№ 406/2-12 від 13.11.2004 року на ім`я спадкоємців [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були направлені листи з роз`ясненням що оскільки ними пропущено строк подання заяви про прийняття спадщини, вони мають право звернутись до суду з позовною заявою про продовження строку на прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення у належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За вказаних обставин, в розумінні ст. ст. 448 - 500 ЦК УРСР [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є такими, що не прийняли спадщину. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку у порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів в їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; формування земельної ділянки, реєстрації сформованої ділянки в Державному земельному кадастрі. Як передбачено ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Частиною 1 ст. 126 ЗК України (в редакції на час спірних правовідносин) передбачалось, що документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є державний акт на право власності. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як встановлює ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналіз наведених доказів у їх сукупності, свідчить про те, що спадкодавець [PERSON] мав у власності спірну земельну ділянку, але в силу похилого віку та своєї смерті [INFO] , не встиг отримати Державний акт на цю земельну ділянку, який було видано на його ім`я 08.08.2005 року, тобто, вже після смерті останнього. Оскільки нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі спадкоємцю [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на сформовану земельну ділянку, тому існують об`єктивні перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку. Таким чином, визнання за спадкоємцем [PERSON] права власності на спадкове майно у вигляді сформованої земельної ділянки з кадастровим номером 4823685700:10:000:0032 є винятковим способом захисту його прав, тому вбачаються підстави для задоволення позову.

Outcome: approved