Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. В позовній заяві позивач зазначає, що 10 червня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з метою забезпечення виконання зобов`язань, що слідують з кредитного договору № 233-0181004/ФК-08 від 10 червня 2008 р., укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] , надалі - Кредитний договір, було укладено іпотечний договір № 233-0181004/Zфkin-08 (вторинний ринок), посвідчений Кравчук Т.І., державним нотаріусом Уманської міської нотаріальної контори за реєстровим № 2-3087, надалі - Договір іпотеки, за яким в іпотеку банку було передано однокімнатну квартиру загальною площею 35,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , надалі - Квартира. 01 листопада 2019 року права вимоги АТ «ДЕЛЬТА-БАНК» за Кредитним договором № 233-0181004/ФК-08 від 10 червня 2008 р. та Договором іпотеки № 233-0181004/Zфkin-08 (вторинний ринок) від 10 червня 2008 р., у відповідності до договору № 2077/К купівлі-продажу прав вимоги, що посвідчений Мурською Н.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 2839, були продані - ТОВ «ФК «ЦЕНТРАЛ ФІНАНС» (код ЄДРПОУ: 40371994). В подальшому, у зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань за Кредитним договором, ТОВ «ФК «ЦЕНТРАЛ ФІНАНС» в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та Договору іпотеки № 233-0181004/Zфkin-08 (вторинний ринок) від 10 червня 2008 р., звернуло стягнення на Квартиру, шляхом набуття її у власність. 14 серпня 2020 року, у відповідності до договору купівлі-продажу нерухомого майна, що посвідчений Тверською І.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 417, вона - [PERSON] , придбала у ТОВ «ФК «ЦЕНТРАЛ ФІНАНС» вказану Квартиру, право власності на яку того ж дня було зареєстровано за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте, 28 серпня 2020 року, вона із своїм представником прийшла за адресою Квартири з наміром повідомити відповідачів про те, що вони вже не є власниками Квартири і про необхідність ними її звільнення. Двері їм ніхто не відчинив, розмова з невідомою особою відбувалася через зачинені двері, яка повідомила, що вони проживають в даній Квартирі з дозволу [PERSON] , адресу та телефон не забажала їм повідомити. Відповідно довідки Виконкому Уманської міської ради станом на 07.05.2020 р. за місцем знаходження Квартири зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Інші особи, в тому числі малолітні та неповнолітні діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи, не зареєстровані і не проживають. Відтак, позивач будучи власником Квартири не в змозі нею користуватись через те, що колишній власник Квартири не надає доступу новому власнику цієї квартири до неї. Тому, змушена звернутися до суду з даним позовом та просить усунути перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , такими особами, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації місця проживання. Судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою судді від 02.10.2020 у справі відкрите спрощене позовне провадження, а також роз`яснено відповідачам право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Розгляд справи по суті вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Позивачу направлено копію ухвали про відкриття провадження, а відповідачам копію ухвали та копію позову з додатками рекомендованими повідомленнями. Відзиву на позовну заяву від відповідачів до суду не надходило. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до таких висновків. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 14.08.2020 р. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.5-6). Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 14.08.2020 р. за № 220355313 (а.с.7). Згідно повідомлення заступника міського голови, секретаря виконавчого комітету Уманської міської ради Плотнікової Л.П. № 02-10/4271 від 13.05.2020 р., за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Із змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] та по теперішній час хтось проживає у вказаній квартирі, однак двері квартири позивачу ніхто не відкрив. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Правовою підставою для визнання особи втратившою право на житло є тимчасова відсутність наймача або членів його сім`ї більше шести місяців, що закріплено у ст. 71 ЖК Української РСР. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини першої ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-83 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed