Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування приміщенням в будинку №14 по вулиці Тітова, в смт. Приютівка Олександрійського району Кіровоградської області. Позов мотивує тим, що 09 грудня 2008 року помер її батько. Після його смерті вона прийняла спадщину за заповітом і являється власником будинку №14 по вул. Тітова в смт Приютівка. Крім неї у вказаному будинку зареєстрована її дочка та два онуки, які протягом останніх трьох років там не проживають. Звязку з ними вона не підтримує, їхнє місце проживання чи перебування їй невідомо. У звязку з реєстрацією відповідачів у спірному будинку вона не може реалізовувати свої права власника майна, отримати житлову субсидію, в майбутньому у неї можуть виникнути труднощі з продажу будинку. Для відновлення її прав власника просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування її будинком. Позивач в судове засідання не зявилася, але подав заяву про можливість розглянути справу в його відсутність, на позовних вимогах наполягає, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду повідомлялися належним чином, будь яких заяв чи клопотань не подали. Причини неявки суду невідомі. Згідно ч. 4 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об'єктивно оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до такого висновку. [PERSON] являється власником будинку № 14 по вулиці Тітова в селищі Приютівка, Олександрійський район, Кіровоградська область на підставі свідоцтва протраво на спадщину за заповітом (а.с.4). Крім позивача в будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується копією довідки про склад сімї (а.с.7) та адресними довідками Приютівської селищної ради Олександрійського району (а.с.21-23). Згідно акту обстеження фактичного проживання №114 від 20.06.2018 року складеного Виконавчим комітетом Приютівської селищної ради в присутності свідків складено акт про не проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою: вул. Тітова, 14, смт. Приютівка, Олександрійський район Кіровоградської області, протягом останніх 3-х років (а.с.8). Судом встановлено, що відповідачі не є власниками будинку №14 по вул. Тітова, в смт. Приютівка Олександрійського району Кіровоградської області та тривалий час не проживають у цьому приміщенні. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст. 391 ЦК України. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», передбачена можливість визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у разі її відсутності понад шість місяців після виконання рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач є членом сімї позивача, то спірні правовідносини між сторонами регулюються ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Докази про те, що між сторонами були встановлені інші домовленості, у матеріалах справи відсутні. Враховуючи відсутність відповідачів за місцем реєстрації понад один рік, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником будинку та відповідачами, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання відповідачів таким, що втратили право на користування вказаним будинком. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого Протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню. Реєстрація відповідачів в помешканні за вищевказаною адресою, фактично перешкоджає позивачу в реалізації її прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідачів таким, що втратили право на користування жилим приміщенням з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Щодо стягнення судового збору суд зазначає, що ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07.08.2018 року клопотання позивача про звільнення від сплати судового задоволено частково та сплату судового збору відстрочено до винесення рішення по даній справі. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved