Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON]. Позов мотивує тим, що в шлюбі з відповідачем в них народився син [PERSON], [INFO]. Подружні стосунки не склалися, а тому рішенням суду від 24 квітня 2013 року шлюб було розірвано. З моменту розлучення відповідач не виявляє інтересу до свого сина, не приймає участі в його вихованні та забезпеченні, самоусунувся від батьківських обовязків. Посилаючись на зазначене, просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у ньому, просила задовольнити. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Луцької міської ради позовні вимоги підтримала, надала висновок служби у справах дітей про доцільність позбавлення батьківських прав гр.[PERSON], [INFO], затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 400-2 від 20.06.2018 року. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи. Клопотань від відповідача не надходило. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоровя без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 27 лютого 1991 р., частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. В судовому засіданні встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає з матірю та перебуває на її утриманні. Відповідач [PERSON] участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина не приймає з часу його народження. З представлених суду доказів (характеристика, надана практичним психологом Княгининівської спеціалізованої школи інтернату I-III ст. від 27.04.2018 року) вбачається, що неповнолітній [PERSON]\~з 04.11.2017 року відвідував групи з підготовки дітей 5 (6) річного віку до навчання у школі при Княгининівській спеціалізованій школі інтернаті I-III ст. «Центр освіти та соціально-педагогічної підтримки». Вихованням сина займається мама, яка добре справляється зі своїми обовязками, виховує дитину, цікавиться її розвитком. За час навчання тато до закладу не звертався. Висновком Служби у справах дітей Луцької міської ради № 146 від 18.06.2018 року, затвердженим рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 400-2 від 20.06.2018 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав гр.[PERSON]В.» встановлено, що у позивач та відповідач у справі перебували в зареєстрованому шлюбі. В них народився син [PERSON], 04.02.2012 року. Спільне життя не склалося та рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.04.2013 року шлюб між подружжям було розірвано. З моменту розлучення батьків і до сьогодні [PERSON] проживає з марірю. Батько хлопця, [PERSON] проживає окремо від сина фактично від народження не бере участі у його вихованні, не цікавиться життям, здоровям, не допомагає сину матеріально, тобто повністю усунувся від виконання батьківських обовязків. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Проте жодного з покладених законом на батьків обовязків, відповідач не виконує. В ході судового розгляду встановлено, що відповідач протягом тривалого часу свідомо нехтує своїми батьківськими обовязками: не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, про його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для належного проживання та виховання. Зазначені фактори в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання сина та самоусунення від виконання батьківських обовязків. Разом з тим, в судовому засіданні не встановлено наявності у відповідача реальних і обєктивних перешкод для спілкування з дитиною при його бажанні. Він не вживав заходів для забезпечення своєї участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, до органу опіки та піклування чи до суду з вимогами про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку такого спілкування не звертався. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Позбавлення [PERSON] батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.

Outcome: approved