Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить визнати право власності на гаражі літ. „Д”, площею 68,3 кв. м., та літ. „Г”, площею 41,4 кв. м., що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Армійська, буд. 141 за [PERSON]. В обґрунтування поданого позову позивач [PERSON] зазначає, що вона є власником 35/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], для обслуговування житлового будинку була виділена земельна ділянка. В 1994 р. вона звернулася із заявою про надання дозволу на становлення гаражів, дозвіл на встановлення гаражів вона отримала, побудувала гаражі, після чого звернулася до інспекції державного будівельного архітектурного контролю із заявою про прийняття гаражів до експлуатації в липні 1996 р., до сьогоднішнього часу ніякого рішення не прийнято, ні про відмову у прийнятті, ні про прийняття об’єктів про експлуатації, що є порушенням прав позивача, у зв’язку з чим вона звернулася до суду з даним позовом. Відповідач [PERSON] міська рада Харківської області у судове засідання не з’явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши наявні докази у матеріалах справи вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить 35/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (комунальна), загальна площа квартири складає 36,8 кв. м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 06.06.1994 р., виданого ВАТ „Теплоенергомонтаж”. За цим свідоцтвом квартира № 1 приміщення у квартирі спільного заселення № 141, одноквартирний житловий будинок по вул. Армійської зареєстрований у Харківському міському бюро технічної інвентаризації на праві власності за [PERSON] та записано у реєстрову книгу за № В – 10665 від 06.06.1994 р. Для обслуговування житлового будинку по вул. Армійській, буд. 141 виділена земельна ділянка площею 927 кв. м. на підставі рішення виконкому [PERSON] депутатів трудящих від 26.07.1955 р. № 20. 24.03.1994 р. [PERSON] звернулася із заявою до ВАТ „Теплоенергомонтаж”, в якій просила дозволу на встановлення гаражу, який будуть встановлювати власним коштом. [PERSON] отримала згоду, в разі узгодження з районним архітектором, як свідчить відмітка архітектора Дзержинського району м. Харкова від 02.07.1994 р., він не заперечує, оскільки жилий будинок до зносу не планується. Після отримання дозволу на будівництво гаражу від архітектора Дзержинського району м. Харкова, за власний кошт [PERSON] побудовано гаражі, літера „Д” та „Г” в 1996 році. В липні 1996 року [PERSON] звернулася до інспекції державного будівельного архітектурного контролю із заявою про прийняття гаражів літ. „Д” та літ. „Г” до експлуатації. За результатами розгляду її заяви була винесена постанова № 904 від 31.07.1996 р. інспекції держархбудконтролю виконкому [PERSON] міської ради народних депутатів, якою [PERSON] за самовільне будівництво гаражу [ADDRESS] притягнуто до адміністративної відповідальності в вигляді штрафу в розмірі 15 мільйонів карбованців. 31.07.1996 р. штраф був сплачений в повному обсязі. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Згідно положень ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно побудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 р. „Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)” на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України „Про основи містобудування” від 16.11.1992 р. № 2780-XII спорудження об’єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних [PERSON] народних депутатів. Це право [PERSON] народних депутатів можуть делегувати відповідним виконавчим органам. За ч. 1 ст. 22 Закону України „Про основи містобудування” від 16.11.1992 р. № 2780-XII забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому земельним законодавством, та одержання дозволу на виконання будівельних робіт. За ч. 3 ст. 18 Закону України „Про основи містобудування” від 16.11.1992 р. № 2780-XII закінчені будівництвом об’єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 26 Закону України „Про основи містобудування” від 16.11.1992 р. № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються Радами народних депутатів у межах їх повноважень, а також судом та арбітражним судом відповідно до законодавства. (редакція статті на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до технічного висновку ТОВ „Харківреконструкція” (ліцензія № 490969 серія АВ від 23.11.2009 р.) всі основні будівельні конструкції гаражів літ. „Г” та літ. „Д” видимих деформацій не мають, знаходяться в задовільному стані та придатні для подальшої експлуатації за призначенням. Будівництво гаражів відповідає вимогам діючих будівельних та санітарних норм: ДБН В.2. – 15 – 2005 „Жилі споруди. Основні положення”. Для обслуговування житлового будинку по вул. Армійській, буд. 141 виділена земельна ділянка площею 927 кв. м. на підставі рішення виконкому [PERSON] депутатів трудящих від 26.07.1955 р. № 20. Дозвіл на будівництво гаражів позивач отримала в 1994 році. 31.07.1996 р. позивач звернулася із заявою про прийняття до експлуатації за власний кошт побудованих гаражів до інспекції державного архітектурно – будівельного контролю, за результатами розгляду заяви був прийнятий припис, в якому зазначається, що в разі прийняття рішення виконкому про знесення самовільних споруд, самовільні споруди повинні бути знесені власником за свій кошт. Рішення виконкому про знесення цих будівель не було прийнято, також не було прийнято рішення про прийняття до експлуатації цих будівель, тобто в розумінні ст. 16 ЦК України права позивача підлягають захисту в судовому порядку, вимоги позивача обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому підлягають задоволенню. На підставі Закону України „Про основи містобудування” від 16.11.1992 р. № 2780-XII, ст. ст. 328, 331, 376 ЦК України, ст. ст. 8, 11, 60, 209, 212 – 215, 224 – 226 ЦПК України, суд

Outcome: approved