Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], треті особи - Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Орган опіки і піклування Бориспільської районної державної адміністрації, в якому просила розірвати шлюб між не, [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 09 лютого 2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 17; передати їй на виховання сина [PERSON], який народився [INFO] року. В судовому засіданні Позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та пояснень, наданих в судових засіданнях. Зокрема, як зазначила Позивач в судовому засіданні, станом на даний час шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, вони спільно не проживають та не ведуть спільного господарства, а подальшого сенсу підтримувати шлюбні відносини Позивач не вбачає. Крім того, в судовому засіданні Позивач та її представник просили визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір'ю, посилаючись на те, що Позивач веде здоровий спосіб життя, дотримується християнських традицій, працевлаштована, має у власності житло та здатна забезпечити своїй дитині належні умови проживання та виховання. Відповідач в судових засіданнях позов в частині визначення місця проживання дитини з матір'ю не визнавав та просив відмовити в його задоволенні. Зокрема, Відповідач посилався на те, що станом на даний час дитина проживає разом з ним в с. Рогозів Бориспільського району Київської області, навчається в школі і з боку батька йому забезпечено належні умови проживання та виховання. Відповідач веде здоровий спосіб життя, працевлаштований, проживає разом із своїми батьками у приватному будинку. В частині позовних вимог про розірвання шлюбу в судових засіданнях Відповідач посилався на те, що причиною припинення шлюбних відносин є поведінка Позивача, яка не бажає в подальшому жити однією сім'єю з Відповідачем. Представник Відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити у зв'язку з ненаданням Позивачем належних доказів обґрунтованості позовних вимог. Крім того, представник Відповідача при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини просив Суд виходити з інтересів дитини та залишити його на проживання з батьком. Представник Третьої особи 1 - Органу опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, - в судовому засіданні просив визначити місце проживання дитини з матір'ю [PERSON]. Третя особа 2 - Орган опіки і піклування Бориспільської районної державної адміністрації, - явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, підтвердження чому містяться в матеріалах справи. Згідно наданого суду висновку Органу опіки і піклування Бориспільської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, Орган опіки і піклування Бориспільської районної державної адміністрації рекомендує залишити дитину [PERSON] на проживання з батьком [PERSON]. Проаналізувавши пояснення Позивача та її представника, пояснення Відповідача та його представника, пояснення представника Третьої особи 1, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 09 лютого 2008 року сторони зареєстрували шлюб 09 лютого 2008 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за № 17. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 10 березня 2009 року). Відповідно до положень статті 51 Конституції України, частини 1 статті 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями пункту 3 частини 2 статті 18, статті 51, частини 3 статті 56, частини 1 статті 110 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. В ході розгляду справи Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливе та це буде суперечити інтересам та волі обох сторін та інтересам їх неповнолітньої дитини. При зазначених обставинах Суд дійшов висновку, що сім'я розпалася остаточно і шлюб існує формально. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей». З метою надання сторонам строку для примирення ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2015 року було зупинено провадження в даній цивільній справі. В той же час, в наданий судом Позивачу та Відповідачу строк для примирення, як і в подальшому в ході розгляду даної цивільної справи, між ними не було досягнуто примирення і Позивач наполягала на розірванні шлюбу та неможливість збереження сім'ї. Таким чином, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони проживають окремо, збереження їх сім'ї є неможливим, миритися з Відповідачем Позивач не бажає, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторона Позивача зберегти сім'ю категорично не бажає, Суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті й майнові права сторін, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже є таким, що буде суперечити його інтересам, виходячи з положень статті 24 Сімейного кодексу України, а Позивач не погоджується на збереження шлюбу. З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, Суд дійшов висновку, що позов в частині розірвання шлюбу слід задовольнити. В частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини [PERSON] з матір'ю [PERSON], Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Право батьків на визначення місця проживання дитини закріплене статтею 160 Сімейного кодексу України. Так, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з частиною 1 статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Системний аналіз змісту вищенаведених правових норм свідчить про те, що при вирішенні судом спору між батьками щодо місця проживання дитини, яка не досягла 10 років ([PERSON], [INFO], станом на час розгляду справи не досягнув 10 років - прим. суду), до уваги беруться ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. В той же час, відповідно до частини 2 статті 160 Сімейного кодексу України за наявності спору між батьками щодо місця проживання дитини враховується згода дитини (на визначення місця проживання), яка досягла 10 років. При цьому, виходячи зі змісту норми частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України, за наявності спору між батьками щодо місця проживання дитини, яка не досягла 10 років, законодавець не передбачає врахування згоди дитини такого віку. Таким чином, необхідність отримання згоди дитини на визначення її місця проживання з одним із батьків відповідно до вимог чинного сімейного законодавства України передбачено лише щодо дитини, яка досягла 10 років. Оскільки [PERSON], [INFO], станом на час розгляд справи не досягнув віку 10 років, виходячи з вимог частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України, а також зважаючи на його вік, становище, в якому на даний час перебуває дитина, обстановку, яка склалася між батьками, з огляду на конкретні обставини спірних правовідносин, Суд, виходячи з інтересів дитини, дійшов висновку про недоцільність з'ясування згоди дитини на визначення її місця проживання в судовому засіданні. Як вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін в судовому засіданні, обидві сторони, як Позивач так і Відповідач, відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають позитивні характеристики з місць роботи, прикладають зусиль з метою створення належних умов для забезпечення потреб малолітньої дитини. Згідно з частинами 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В ході розгляду даної цивільної справи Судом на виконання вимог частин 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України до участі у справі було залучено Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (оскільки станом на час звернення до суду дитина перебувала разом із матір'ю в м. Івано-Франківськ) та Орган опіки і піклування Бориспільської районної державної адміністрації (оскільки після відкриття провадження у справі місце перебування дитини було змінено на с. Рогозів Бориспільського району Київської області). Органом опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на виконання вимог ухвали суду надано суду Висновок щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] (Додаток 5 до рішення виконавчого комітету міської ради від 08 жовтня 2015 року № 568) (том 1, а.с. 103-107), відповідно до якого виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON]. Суд також звертає увагу на те, що Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2016 року у справі № 2-а/359/16/16, яка станом на час розгляду даної цивільної справи не набрала законної сили, визнано протиправними дії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по винесенню на розгляд комісії з питань захисту прав дітей Івано-Франківської міської ради та скасування рішення відповідача від 08.10.2015 року № 568 «Про розгляд питань органу опіки та піклування», яким вирішив надати Івано-Франківському міському суду висновок щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO]; зобов'язано виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради передати на вирішення питання про надання висновку про доцільність визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO], з одним із батьків до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, як органу опіки та піклування за дійсним місцем проживання дитини; стягнуто з Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області на користь [PERSON] сплачений ним при подачі позову судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп. За висновком Бориспільського міськрайонного суду Київської області «Як вбачається зі змісту ухвали Івано-Франківського міського суду від 30 червня 2015 року, суд зобов'язав орган опіки та піклування надати висновок щодо місця проживання дитини. При цьому, суд не встановлював та не зобов'язував безпосередньо відповідача визначати місце проживання дитини або приймати рішення про затвердження відповідного висновку. Отже, відповідач не мав правових підстав уповноважувати службу у справах дітей за місцем знаходження суду займатись питанням щодо визначення місця проживання дитини. Тому, суд прийшов до висновку, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись органом опіки та піклування саме за місцем її фактичного проживання. Отже, відповідач зобов'язаний був передати за належністю вирішення питання про надання висновку про доцільність визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO], з одним з батьків до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області як органу опіки та піклування за фактичним місцем проживання дитини». З огляду на вищевказане судове рішення, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. У відповідності до положень статей 124, 125 Конституції України, статті 47 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України,

Outcome: approved