Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом, в якому просила: визнати недійним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом видане Шостою Одеською державною нотаріальною конторою 01.02.2004 року згідно якого [PERSON] є власником житлового будинку №15-в по вул. Десантників в м. Білгород-Дністровському Одеської області; скасувати у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок будинку №15-в по вул. Десантників в м. Білгород-Дністровському Одеської області; визнати за [PERSON] право власності на спадщину за законом, яка залишилася після смерті [PERSON], померлого 27.09.2003 року, у вигляді ? частини житлового будинку №15-в по вул. Десантників в м. Білгород-Дністровському Одеської області. Обґрунтовуючи свій позов [PERSON] зазначила, що 27.09.2003 року помер її батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку №15-в по вул. Десантників в м. Білгород-Дністровському Одеської області. Далі позивач зазначає, що вона після смерті батька постійно проживала та була зареєстрована у указаному вище житловому будинку разом з матірю [PERSON] та у вересні 2016 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька на ? частину житлового будинку №15-в по вул. Десантників в м. Білгород-Дністровському Одеської області. Але нотаріус їй відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи це тим, 01.07.2004 року відповідачу [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом на увесь будинок, який належав спадкодавцеві. У звязку з викладеними обставинами позивач вважає, що її право порушене та просила суд позов задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити повністю. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити. При цьому обґрунтовуючи свої заперечення на позов відповідач зазначила, що позивач дійсно була зареєстрована в житловому будинку №15-в по вул. Десантників в м. Білгород-Дністровському Одеської області, але ніколи в ньому не проживала, тобто не є такою, що прийняла спадщину після смерті батька. Крім того відповідач заперечуючи проти позову просила суд застосувати строки позовної давності, адже як на її думку позивачів достеменно було відомо про наявність оспорюваного свідоцтва про право на спадщину ще у 2004 році. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмету спору, повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Від третьої особи [PERSON] до Білгород-Дністровського міськрайонного суду надійшли заяви, в яких він зазначає що просить справу розглядати без його участі, з позовом згоден. (а.с.76-84) Вислухавши пояснення сторін, допитавши в якості свідка [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, про те, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до п.1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Відповідно до п.5Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Отже, з урахуванням тих обставин, що спадкодавець хоча і помер 27.09.2003 року, незважаючи на це строк для прийняття спадщини після смерті закінчився 27.03.2004 року та оскаржуване свідоцтво про право на спадщину відповідач отримав 01.07.2004 року вже за правилами Цивільного Кодексу України, звернувшись до нотаріальної контори із відповідною заявою 11.03.2004 року, суд приходить до висновку, що правовідносини між сторонами у даній вивідній справі регулюються саме Цивільним Кодексом України. Так під час розгляду справи встановлено, а також підтверджено письмовими матеріалами справи, що 27.09.2003 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с.11) Позивач та відповідач є донькою та дружиною померлого відповідно, що підтверджується свідоцтвами про народження та шлюб. (а.с.12.-13.) Померлому на підставі свідоцтва про право особистої власності належав житловий будинок №15-в по вул. Десантників в м. Білгород-Дністровському Одеської області. (а.с.14-15) 20.09.2016 року позивач звернулася до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті батька на житловий будинок №15-в по вул. Десантників в м. Білгород-Дністровському Одеської області, в якій зазначила що зазначену спадщину прийняла, адже постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також зазначила, що іншим спадкоємцем є дружина померлого [PERSON], тобто відповідач у справі. (а.с.74) Листом завідувача Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори №1272/02-14 від 21.09.2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, на вказане вище нерухоме майно, зважаючи на те, що свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок №15-в по вул. Десантників в м. Білгород-Дністровському Одеської області, вже видане, 01.07.2004 року на імя дружини померлого [PERSON] та рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх прав. (а.с.75) Крім того в судовому засіданні встановлено, що у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.07.204 року виданого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори відповідач успадкувала після смерті свого чоловіка в цілому на житловий будинок №15-в по вул. Десантників в м. Білгород-Дністровському Одеської області. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч.1\~\~ст.1261 ЦК України). Відповідно до ч. З\~ст. 1268 ЦК України\~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст.\~11, ч. 1 ст.\~60 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 ЦПК України. Згідно з ч. 4\~ст. 10 ЦПК України\~суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Як вбачається з копії паспорта позивача, а також з копії будинкової книги, позивач з 2001 року та по теперішній час зареєстрована в [INFO], тобто в спірному житловому будинку. (а.с.9, 16-18) Допитана в якості свідка [PERSON] яка в судовому засіданні пояснила, що є подругою позивача, а також добре знайома з сімєю відповідача, підтвердила, що позивачка дійсно протягом тривалого періоду, як до смерті спадкодавця так і після його смерті мешкала у спірному будинку. Це в свою чергу, на думку суду, спростовує, доводи відповідача, щодо не проживання позивача у спірному будинку. Матеріали справи не містять даних про те, що позивач [PERSON] у встановлений законом порядок, відмовилася від прийняття спадщини на вищевказаний будинок. Відповідно до норм ч. 5\~ст. 1268 ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3\~ст. 1296 ЦК\~відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином під час розгляду справи судом встановлено, те, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON], який помер 27.09.2003 року. Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. В свою чергу, згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Задля всебічного та повного зясуванням обставин у справі, судом було витребувано належним чином посвідчену копію спадкової справи №58, заведеної після смерті [PERSON] (а.с.59-75) В матеріалах спадкової справи міститься заява позивача до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області від 20.09.2016 року про видачу свідоцтва про права на спадщину за законом на ? частину спірного житлового будинку після смерті батька [PERSON] (а.с.74) На вказану заяву нотаріус повідомив позивачу про неможливість видати свідоцтво у звязку з тим, воно видане на все майно на імя відповідача. (.с.75)\~\~\~ В матеріалах спадкової справи міститься заява відповідача [PERSON], до Шостої державної нотаріальної контори від 11.03.2004 року про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] та видачу свідоцтва про право на спадщину. У вказаній заяві відповідач зазначила, що крім неї інших спадкоємців передбачених законодавством України немає. Крім того відповідач зазначила, що на одержання свідоцтва про право власності на ? долю в спільному майні подружжя, не претендує. (а.с.60) Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таким чином судом встановлено, що при зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] відповідач не повідомила нотаріуса, про те, що у житловому будинку №15-в по вул. Десантників, в м. Білгород-Дністровському Одеської області зареєстрована ще і її донька [PERSON], яка також є спадкоємцем першої черги після смерті батька, що в свою чергу призвело до порушення майнових прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку. Натомість суд не погоджується з позицією позивача та його представника, щодо скасування свідоцтва проправо на спадщину за законом, яке видане Шостою Одеською державною нотаріальною конторою 01.02.2004 року згідно якого [PERSON] є власником житлового будинку №15-в по вул. Десантників в м. Білгород-Дністровському Одеської області та скасування у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок №15-в по вул. Десантників в м. Білгород-Дністровському Одеської області в цілому, з огляду на те, що відповідач також є спадкоємцем першої черги після смерті свого чоловіка, прийняла та оформила спадщину. Та у разі задоволення судом в цій частині позовних вимог у повному обсязі, призведе до порушення майнових прав відповідача що є не припустимим. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що вимоги у вказаній вище частині можливо задовольнити лише в частині спадкового нерухомого майна, на яке має право позивач, а саме на ? його частину. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на спадщину за законом, яка залишилася після смерті [PERSON], померлого 27.09.2003 року, у вигляді ? частини житлового будинку №15-в по вул. Десантників в м. Білгород-Дністровському Одеської області суд вважає зазначити наступне. Так у відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Отже, з огляду на те, що позивач, яка є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька [PERSON], який помер 27.09.2003 року, у встановленому законом порядку прийняла спадщину, яка залишилася після його смерті, звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на ? частину житлового будинку №15-в по вул. Десантників в м. Білгород-Дністровському Одеської області, але їй було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії, у звязку з тим, що відповідач оформила свідоцтво про право на спадщину на всю частину будинку і в судовому засіданні не визнавала її права, суд приходь до висновку, що в цій частині позов має бути задоволений у повному обсязі. Як вже зазначалося вище відповідач, заперечуючи проти позову, просила застосувати строк позовної давності, обґрунтовуючи це тим, що позивачу достеменно було відомо про отримання нею оспорюваного свідоцтва про право на спадщину ще у 2004 році. Суд не може погодитися з такою позицією відповідача, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вже було зазначено вище позивачка прийняла спадщину в порядку статті 1268 ЦК України, а в порядку ст. 1297 ЦК України звернувшись до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину, яку прийняла після свого батька, дізналася що її право порушене, у звязку з отриманням відповідачем усього спадкового будинку. Таким чином на думку суду, позивач дізналася про порушення її права лише 12.09.2016 року, що в свою чергу дає підстави вважати, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із вказаним позовом. Саме з урахуванням викладених обставин, суд дійшов до висновку, що позов піддягає задоволенню частково.

Outcome: partial