Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що відповідач по справі свідомо ухилився від виконання батьківських обов`язків відносно малолітньої доньки, належним чином участі у її вихованні та утриманні не приймає і вважає, що існують усі правові підстави щодо позбавлення його батьківських прав, що відповідає інтересам дитини. 12 жовтня 2020 року ухвалою суду прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 28 січня 2021 року ухвалою суду замінено третю особу у справі, замість Служби у справах дітей Мелітопольської міської ради Запорізької області залучено Орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області. Підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. 26 липня 2021 року ухвалою суду зобов`язано орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області повторно розглянути питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , з урахуванням встановленого місця проживання відповідача у справі ( [ADDRESS] ). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, пояснила, що відповідач по справі свідомо ухилився від виконання батьківських обов`язків відносно малолітньої доньки [PERSON] , належним чином участі у її вихованні та утриманні не приймає. Відповідач знав, де вона з донькою проживає. Вони на один рік від`їжджали до Росії, а потім повернулися, проживати за тією ж адресою, де проживали й раніше, але відповідач жодного разу не прийшов до дитини. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Додудзинський М.М. позовні вимоги також підтримав та просили їх задовольнити, пояснив, що відповідач з 2014 року взагалі не приймає участі у вихованні своєї доньки [PERSON] , матеріально її не утримує, донькою не цікавиться. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечив, пояснив, що він любить свою доньку [PERSON] та бажає спілкуватися з нею, але позивачка проти цього заперечує. Він не знав їхнього номеру телефону. Лише коли розпочався суд, він почав спілкуватися з донькою. Приблизно 2-3 місця тому він бачив дитину, до цього часу він з дитиною не спілкувався. У 2014 році вони з відповідачкою розлучилися. До 2015 року вони ще спілкувалися, він давав дозвіл на виїзд дитини за кордон. Більше він з дитиною не спілкувався. Де вони знаходилися йому не було відомо. Теперішній чоловік позивачки проти його спілкування з донькою. На даний час [PERSON] не називає його батьком, а називає батьком теперішнього чоловіка позивачки. Він збирає необхідні документи для того, щоб йому встановили години для побачень з донькою. Аліменти на дитину він не сплачував, про те, що з цього приводу в нього є заборгованість йому відомо. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, але від неї 22.03.2021 надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області. До заяви долучено рішення виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про затвердження висновку щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] №64/13 від 18.03.2021 та висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Крім того, від представника третьої особи 29.09.2021 надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області. До заяви долучено рішення виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про затвердження висновку щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] №191/20 від 23.09.2021 та висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Крім того, згідно пояснень представника третьої особи - органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, які були надані у судовому засіданні 17.02.2021, працівниками органу опіки та піклування було здійснено виїзд за адресою: [ADDRESS] за результатами якого було встановлено, що за вказаною адресою проживає позивачка зі своїм чоловіком. Поспілкувалися з дитиною, яка з батьком не бачиться та його не пам`ятає. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України батько, мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Згідно п.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені наступні обставини. Згідно зі свідоцтвом про народження, виданого відділом ДРАЦС по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 129 від 25.01.2011, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , є батьками [PERSON] , [INFO] /а.с.14/. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12.05.2015 розірвано шлюб, укладений між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 02 жовтня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, а/з № 903 /а.с.6/. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17.12.2015 стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , що мешкає разом із матір`ю, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09 листопада 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , судовий збір на користь держави в розмірі 487 гривень 20 копійок /а.с.5/. Згідно зі свідоцтвом про зміну імені від 21.07.2015 прізвище [PERSON] , [INFO] , змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » /а.с.7/. Згідно зі свідоцтвом про шлюб від 17.02.2017, після державної реєстрації шлюбу із [PERSON] прізвище [PERSON] , [INFO] , змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » /а.с.17/. Згідно з довідкою голови квартального комітету [PERSON] від 01.10.2020, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає /а.с.3/. Відповідно до довідки Мелітопольського навчально-виховного комплексу №16 ММР ЗО №109/01-27 від 29.09.2021, батько доньки [PERSON] , учениці 5-Д класу, у 2021-2022 навчальних роках не підтримує контакт з педагогічним колективом щодо стану та результатів освіти доньки у школі, на батьківські збори не з`являвся /а.с.158/. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів сукупний розмір заборгованості [PERSON] , [INFO] , зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] за період з 09.11.2015 по 01.06.2021 становить 93385,00грн. /а.с.136/. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є сусідом позивачки [PERSON] . [PERSON] проживає разом з чоловіком та двома дітьми. Сусідів знає давно, а [PERSON] - з самого її народження. [PERSON] характеризується позитивно, її діти доглянуті. [PERSON] - це перший чоловік [PERSON] . Більше п`яти років він його не бачив. Навіть коли разом мешкали з позивачкою, то рідко його бачив. [PERSON] бачить кожного дня. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є двоюрідною сестрою [PERSON] . У 2010 році сестра [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] , а у 2011 році народила доньку [PERSON] . [PERSON] почав випивати, не працював. У 2014 році він поїхав на три місяці до Росії. Коли [PERSON] повернувся, а це було у 2015 році, між ним та [PERSON] почалися сварки. Спочатку ставився до дитини нормально, а з 2015 року до доньки не з`являвся. Вирішуючи даний спір суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частинами першою, другою, шостою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. [PERSON] , звертаючись до суду з позовною вимогою про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , посилалась на невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, передбачених приписами ст.ст. 150, 157 СК України. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України). Згідно з висновком Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області№64/13 від 18.03.2021, питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Мелітопольської міської ради Запорізької області 10.03.2021. Члени комісії вирішили: у зв`язку з тим, що неможливо з`ясувати фактичні причини ухилення батька від участі у вихованні дитини, визначити винність його поведінки, неможливо з`ясувати думку батька та його ставлення до дитини, до позовних вимог, так як місце знаходження його невідоме, станом на сьогодні неможливо підтримати позовну заяву [PERSON] , [INFO] , до [PERSON] , [INFO] , про позбавлення його батьківських прав по відношенню до малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Отже, зважаючи на вищевказане, враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України по п.п. 15, 16 постанови Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», орган опіки та піклування - виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області вважає, на сьогодні неможливо підтримати позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав по відношенню до малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] /а.с.97/. Згідно з висновком Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області №191/20 від 23.09.2021, питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Мелітопольської міської ради Запорізької області 13.09.2021. Члени комісії вирішили: враховуючи, що батько тривалий час не спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для її самоусвідомлення, сімейні стосунки між батьком та дитиною втрачені, на сьогодні відсутні підстави, щоб не підтримати позовну заяву [PERSON] , [INFO] до [PERSON] , [INFO] про позбавлення його батьківських прав по відношенню до малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] /а.с.157/. Разом з тим, суд не погоджується з висновком органу опіки і піклування щодо доцільності позбавлення відповідача у справі батьківських прав відносно його малолітньої дочки, оскільки цей висновок не є достатньо обґрунтованим і таким, що здійснений всебічно. У висновку зазначено, що батько дитини тривалий час не спілкувався з нею в обсязі, необхідному для її самоусвідомлення, сімейні стосунки між батьком та дитиною втрачені, але при цьому органом опіки і піклування у батька дитини не було з`ясовано, з яких саме підстав він має заборгованість зі сплати аліментів, з яких саме підстав він тривалий час не відвідує дитину за місцем їх мешкання або за місцем її навчання тощо. Саме по собі зазначення у висновку про те, що батько тривалий час не спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для її самоусвідомлення, сімейні стосунки між батьком та дитиною втрачені, не є повним і всебічним з`ясуванням ставлення батька до виконання своїх обов`язків відносно своєї дитини. У висновку також не відображено інформації щодо того, яким чином позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки буде відповідати інтересам дитини. При цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо застосування до [PERSON] заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини. Позивач не надала належних та достатніх доказів умисної й винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків, які б давали підстави для застосування до нього крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо доньки, а також не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті дитини у разі застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову та позбавлення відповідача батьківських прав. Посилання позивача як на підставу для позбавлення батьківських прав на те, що відповідач не сплачує аліменти, не спілкується з дитиною, безпідставні, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача. При цьому, навіть небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Крім того, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Тобто вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури. Позбавлення [PERSON] батьківських прав не відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Як зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. Таке втручання в даному випадку не є виправданим і пропорційним. Поведінка батька відносно своєї дитини свідчить про його спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки. У цій справі відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Отже, суд на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько дитини бажає спілкуватися з дитиною, проти позбавлення батьківських прав заперечує, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. При цьому позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та його винної поведінки. Суд вважає, що сам факт звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав є достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання відповідача змінити ставлення до виховання дитини, піклування про її фізичний і духовний розвиток, спілкування в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі та більш активної участі батька у її вихованні. Ураховуючи викладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов висновку про те, що позбавлення [PERSON] батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, а тому у задоволенні позову [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дитини - доньки [PERSON] необхідно відмовити. На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку з повною відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed