Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом про відшкодування завданих злочином збитків. В обґрунтування позову зазначила наступне. В липні-серпні 2011 року посадова особа, в.о.головного лікаря Коростишівської ЦРЛ [PERSON], всупереч виданого позивачу 23 червня 2011 року МОЗ України державного направлення №32 на роботу та всупереч наказу керівника управління охорони здоровя ОДА від 20 липня 2011 року №171-ос умисно і безпідставно відмовила позивачу в обовязковому працевлаштуванні в Коростишівській ЦРЛ на посаду лікаря-інтерна з 01 серпня 2011 року, прийнявши на роботу іншу особу за наявності можливості працевлаштувати й позивача також. Позивач була прийнята на роботу лише 27.09.2011 року на підставі рішення Коростишівського районного суду від 21.09.2011 року та після відкриття виконавчого провадження. Щодо неправомірних дій [PERSON] було відкрито кримінальне провадження по ч.1 ст.172 КК України за умисне грубе порушення трудового законодавства. По вказаному кримінальному провадженню позивачем також був поданий цивільний позов. Ухвалою Коростишівського районного суду від 22.01.2016р. за клопотанням [PERSON], її було звільнено від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрито, цивільний позов залишено без розгляду. В подальшому, позивач звернулася з позовом до [PERSON] про відшкодування завданих злочином збитків, так як остання в добровільному порядку завдані збитки не відшкодовує. Рішенням Коростишівського районного суду від 09.03.2016р. позов задоволено. Однак, ухвалою Апеляційного суду Житомирської області вказане рішення скасовано з тих підстав, що належним відповідачем повинна бути юридична особа, з якою посадова особа в.о. головного лікаря КЗ охорони здоровя Коростишівської ЦРЛ ім.Д.І.Потєхіна [PERSON] перебувала у трудових відносинах. В даному позові, поданому до Коростишівського районного суду 25.04.2016р., позивач просить стягнути з відповідача - комунальної установи «Коростишівська центральна районна лікарня ім.Потєхіна» 4600,17 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину працівником лікарні при виконання ним службових обовязків. Позивач в судове засідання не зявилася. Подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача в судове засідання не зявився. Про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи в судовому засіданні надав суду заперечення на позов, в якому зазначив, що дані позовні вимоги не підлягають задоволенню, так як позивачем пропущено строк на звернення до суду. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника третьої особи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Коростишівського районного суду від 21.09.2011р. визнано незаконною відмову комунального закладу охорони здоровя Коростишівської центральної районної лікарні ім.Д.І.Потєхіна в працевлаштуванні [PERSON] на посаду лікаря-інтерна по спеціальності акушерство та гінекологія після 01.08.2011р. та зобовязано вказаний заклад прийняти на роботу [PERSON] у відповідності до направлення на роботу № 32 від 23.06.2011р. та наказу Управління охорони здоровя Житомирської ОДА від 20.07.2011р. № 171-ос, а також стягнуто на користь позивача 2000 грн. моральної шкоди (а.с.9-12). Згідно ухвали від 22.01.2016р. кримінальне провадження щодо [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України закрито у звязку з закінченням строків давності, звільнивши її кримінальної відповідальності. Цивільний позов у кримінальному провадженні потерпілої [PERSON] до [PERSON] про відшкодування завданих злочином збитків залишено без розгляду (а.с.13-15). Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Як вбачається з матеріалів справи позивач звернулася до суду з відповідною позовною заявою лише 22.04.2016 року, хоча про факт порушеного цивільного права їй було відомо ще 21.09.2011р., коли Коростишівський районний суд ухвалив рішення про зобовязання відповідача Коростишівську ЦРЛ прийняти позивача на посаду лікаря-інтерна. Відповідно до частин 3-4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. В силу ч.2 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Відповідно до ч.ч.4, ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно із ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Стаття 264 ЦК України встановлює випадки переривання позовної давності, а стаття 263 ЦК випадки її зупинення, на які також не посилається позивач. Оскільки позивач не надала жодного доказу в обґрунтування поважності причин пропущення позовної давності, суд у відсутність поважних причин пропуску давності не знаходить підстав для визнання права позивача таким, що підлягає захисту. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що позивач звернулася до суду з позовом через чотири роки після закінчення строку позовної давності, поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем нічим не обґрунтована, наявність клопотання про відмову у задоволенні позову через пропущення строків позовної давності, приводить суд до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed