Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду в інтересах [PERSON] з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та надання дозволу на оформлення документів, посилаючись на наступні обставини. [PERSON] з 07.06.2008 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.04.2019 року було розірвано. Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу постійно проживає разом з матір`ю, [PERSON] . Відповідач на утримання доньки надає матеріальну допомогу частково. [PERSON] самостійно піклується про дитину, стан її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Дитина потребує оздоровлення, оскільки постійно хворіє,має слабкий імунітет. На сьогодні позивач має можливість разом з дитиною за кордон, для оздоровлення, підняття імунітету та поглиблення світогляду дитини. Однак відповідач безпідставно не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України для оздоровлення та відпочинку. Вказує, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню її світогляду, добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку дитини як особистості, фізично та морально зміцнить її, пристосує до комунікабельності та вивченню мов країн які вона буде відвідувати. Однак відповідач безпідставно не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України для оздоровлення та відпочинку. З огляду на те, що відпочинок за кордоном сприятиме зміцненню здоров`я дитини, її фізичному та моральному розвитку, а не надання згоди батьком дитини, відповідачем на виїзд дитини за кордон суперечить її законним інтересам, єдиним захистом порушення права дитини є звернення до суду. На підставі викладеного просить суд надати дозвіл неповнолітній [PERSON] [INFO] , що народилась у м. Нікополь Дніпропетровської області, на тимчасовий виїзд за межі України до Туреччини разом з матір`ю - [PERSON] , в її супроводі, на оздоровчий відпочинок з 01 червня 2022 року до 30 серпня 2022 року включно, без супроводу та згоди батька - [PERSON] . Також просила стягнути з відповідача судові витрат по справі. Ухвалою суду від 11.08.2021 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Згідно поштового повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач отримав ухвалу суду про відкриття провадження у справі 08.09.2021 року (а.с. 18). Клопотань до суду не надійшло, відповідач не скористалася правом на відзив. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Третя особа - Орган опіки та піклування Нікопольської міської ради - належним чином повідомлена про розгляд справи, однак, будь-які заяви на адресу суду від представника не надходили. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони з 07.06.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.04.2019 року було розірвано (а.с. 5,7). Від цього шлюбу вони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що після розірвання шлюбу, дитина постійно проживає разом з матір`ю, [PERSON] , яка самостійно піклується про дитину, стан її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Дитина потребує оздоровлення, оскільки постійно хворіє,має слабкий імунітет. Також посилалася, що на сьогодні позивач має можливість разом з дитиною виїжджати за кордон, для оздоровлення, підняття імунітету та поглиблення світогляду дитини. Однак відповідач безпідставно не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України для оздоровлення та відпочинку. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно із ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). У відповідності до ст. 150, 155 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані поважати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини Згідно зі ст.157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п.4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: -якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; -якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: -свідоцтва про смерть другого з батьків; -рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; -рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; -рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; -рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; -довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на виїзд без визначення його початку й закінчення, а також країни перебування без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Суд вважає, що в даному випадку виїзд дитини з матір`ю за межі України з метою оздоровлення строком з 01.06.2022 року по 30.08.2022 року не суперечить їх інтересам і не порушує прав відповідача як батька дитини. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку доцільність задоволення позовних вимог позивача. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесений ним судовий збір (а.с. 1). Стосовно витрат на правову допомогу суд приходить до наступного. В ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При постановленні рішення Європейський суд з прав людини (Справа Побегайло проти України, заява № 18368/03) 29 березня 2004 року зазначив, що для компенсації затрат в суму, присуджену у відповідність зі статтею 41 Конвенції, повинно бути встановлено, що ці затрати були необхідними та фактично понесені, з метою запобігання порушення або отримання відшкодування за визнане порушення Конвенції, і якщо вони були розумними відносно їхнього розміру. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження понесених витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року по справі № 127/1284/14-ц. Представником позивача на підтвердження витрат на правову допомогу надано лише договір про надання правової допомоги та копію ордеру на надання правничої (правової допомоги), а тому в задоволенні вимоги представника позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу слід відмовити, як передчасно заявленої.

Outcome: partial