Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Богданської сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на майно. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 05 січня 2010 року між громадянином [PERSON] та позивачкою було узгоджено істотні умови та підписано договір купівлі-продажу житлового будинку №93, по вул. Лесі Українки в с.Богдан, Рахівського району, Закарпатської області. Даний житловий будинок фактично перебував у власності відповідача, який отримав його у спадщину за заповітом після смерті [PERSON], вступивши в оперативне управління та володіння спадковим майном в силу ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року. Після підписання договору вона передала [PERSON] грошові кошти в сумі 25 000 гривень, а останній передав їй всі правовстановлюючі документи. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу та отримання грошей [PERSON] власноручно написав розписку, в якій підтвердив отримання грошей за продаж житлового будинку. Враховуючи, що договір купівлі-продажу підлягає нотаріальному посвідченню, вони домовились посвідчити договір не пізніше 10 днів з дня укладення договору, тобто до 12 серпня 2010 року. Факт дійсного посвідчення договору вона не перевіряла, оскільки довіряла продавцю, не ставила під сумнів його чесність та добросовісність. Згодом вона дізналася що [PERSON], який довгий час проживав в [INFO], помер. Однак, отримати точні відомості про факт смерті [PERSON] не вдається можливим, бо в органі реєстрації актів цивільного стану відмовляються надати таку інформацію. На даний час [PERSON] фактично являється власником вищезазначеного житлового будинку в цілій частині, не зважаючи на те, що він його відчужив позивачці. Тому просила суд винести рішення, яким визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку №93 по вул. Лесі Українки в с.Богдан, Рахівського району, Закарпатської області, укладений 05 січня 2010 року між [PERSON] як продавцем та позивачкою як покупцем. Визнати за нею право власності на житловий будинок №93, що по вул. Лесі Українки в с.Богдан, Рахівського району, Закарпатської області. Позивачка [PERSON], в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача - Богданської сільської ради, також в судове засідання не з`явився, сільський голова [PERSON] надав суду заяву, в якій просить дану справу розглянути без участі їх представника, позовні вимоги підтримує. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку.\~ Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України). У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). Якщо недійсність правочину встановлена законом, то відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ст. 220 ЦК). Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Судом встановлено, що 05 січня 2010 року між [PERSON], як продавцем та [PERSON], як покупцем було узгоджено істотні умови та підписано договір купівлі-продажу житлового будинку №93 по вул. Лесі Українки в с.Богдан, Рахівського району, Закарпатської області. Даний житловий будинок фактично перебував у власності відповідача, який отримав його у спадщину за заповітом після смерті [PERSON], вступивши в оперативне управління та володіння спадковим майном в силу ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року. Після підписання договору [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 25 000 гривень за будинок, що підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою, в якій він підтвердив отримання грошей за продаж житлового будинку. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст.657 ЦК). Таким чином згідно з цими вимогами договір купівлі-продажу від 05 січня 2010 року підлягав нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, роз'яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК . Досліджуючи в судовому засіданні спірний договір купівлі-продажу, судом встановлено, що по даному договору досягнуто всіх істотних умов договору, однак [PERSON] ухилився від нотаріального посвідчення даного договору, а в подальшому помер. Згідно ст.228 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За таких обставин, зважаючи, що між [PERSON] та [PERSON] дійсно був укладений договір купівлі-продажу, сторони виконали свої зобов'язання по ньому, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання договору купівлі-продажу від 05 січня 2010 року дійсним. Окрім того, позивачка правомірно набула право власності на вказане майно на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу, позовні вимоги представником відповідача визнані, а тому такі підлягають до задоволення. Питання про стягнення судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, позивачкою не ставилося, у зв'язку з чим судові витрати слід залишити за останньою.

Outcome: approved