Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд здійснити поділ майна подружжя (розподілити майно) між [PERSON] та [PERSON] , а саме житловий будинок [ADDRESS] , шляхом поділу такого будинку, визнавши за позивачем 1\\2 частину будинку на праві приватної власності. У позові зазначає, що в період з 20.10.1983 року по 19.01.1995 року сторони перебували у шлюбі, мають спільних дітей. В період перебування у шлюбі, а саме в серпні 1993 року, відповідачем було укладено з фізичною особою договір про будівництво (про пайову участь у будівництві) будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Також позивач зазначає, що під час будівництва нею приймалася участь у наданні грошових коштів на придбання будівельних матеріалів, вона приймала участь й у будівництві. Після розірвання шлюбу сторони (подружжя) дійшли згоди щодо користування спільним майном, натомість поділ майна, а саме спірного будинку не відбувся. Вважає, що житловий будинок, який було зведено за взаємною участю подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності, на який поширюється режим нерухомого майна. Вважає, що з часу реєстрації права власності на спірний об`єкт незавершеного будівництва його правовий статус, як будівельних матеріалів, змінився, і тому у неї з моменту реєстрації об`єкта виникло право власності на половину вказаного будинку, який вона вважає об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін. Відповідач заперечує проти задоволення позову, вважає його безпідставним та не обґрунтованим. Подав до суду заяву про застосування строку позовної давності, просить у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що під час перебування сторін у шлюбі ними було придбано майно, яке було добровільно поділено між сторонами під час розлучення, про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах судової справи. Під час перебування у шлюбі як самого об`єкту житлового будинку не існувало, лише було залито фундамент під будівництво, будівельна готовність була нульовою. Зазначає, що житловий будинок не є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки він під час шлюбу не набув статусу житлового і не був введений в експлуатацію, як того вимагає закон. Отже, у судовому засіданні представник позивача [PERSON] наполягла на задоволенні позовних вимог, а відповідач та його представник [PERSON] заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні в повному обсязі, зазначаючи, зокрема, що сторона позивача не довела суду обставини, на які посилалася на обґрунтування заявлених вимог. Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. \~ \~ \~ \~ Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони перебували у шлюбі з 20.10.1983 року по 19.01.1995 року. Так, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між сторонами було розірвано 19.01.1995 році. У 1993 році (під час шлюбу сторін) відповідачем з [PERSON] було укладено договір, за яким [PERSON] набув право на проведення робіт з будівництва житлового будинку на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , на якій вже був побудований цокольний поверх з перекриттям на 2/3 залізобетонними плитами та знаходилися будівельні матеріали, придбані [PERSON] . Також судом встановлено, що ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27.12.2004 року було затверджено мирову угоду, згідно якої за [PERSON] було визнано право власності на 1\\2 частину житлового будинку, літера А-3, а також на гараж-веранду літ. Б-2 та гараж літ. В-1 і на половину земельної ділянки за вищевказаною адресою. 10.02.2005 року право власності на спірне нерухоме майно на підставі зазначеної ухвали суду було зареєстроване за [PERSON] в ОП «ЗМБТІ» та відповідачу було видано відповідний витяг про реєстрацію права власності на таке нерухоме майно. На час перебування сторін у шлюбі діяли положення Кодексу про шлюб та сім`ю України. Так, за вимогами ч.1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Такі положення відповідають ст. 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статею 69 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а відповідно до ч. 1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вказане узгоджується з положеннями ст.ст. 28 та 29 КЗпШС України. У п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Кожна особа має право в порядку, встановленому\~ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1\~ст.4 ЦПК). Позивач стверджувала, що під час будівництва спірного нерухомого майна нею приймалася участь у наданні грошових коштів на придбання будівельних матеріалів, вона приймала участь й у будівництві. Частинами 1 та 3\~статті 13 ЦПК\~України встановлено,\~що суд\~розглядає справи\~не інакше\~як за\~зверненням особи,\~поданим відповідно\~до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2\~ст. 12 ЦПК). Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1\~ст. 76 ЦПК). На час розірвання шлюбу сторін, у 1995\~році, право власності на спірний житловий будинок зареєстровано не було. При цьому, сторона позивача не спростувала твердження відповідача про те, що у вказаний час ступінь будівельної готовності будинку була нульовою - фактично житловий будинок [ADDRESS] був об`єктом незавершеного будівництва, що підтверджується технічним паспортом на будинок, за даними якого житловий будинок за вказаною адресою було побудовано після 1995 року. Крім того, під час припинення шлюбних відносин сторони мирним шляхом, не звертаючись до суду, вирішили питання щодо поділу спільного майна, набутого під час шлюбу, а саме, згідно розписки, яка написана власноручно сторонами 19.12.1994 року, сторони здійснили поділ набутого під час шлюбу майна. Так, позивачці залишилося наступне майно: автомобіль БМВ 728, державний номер [NUMBER] , автомобіль ГАЗ 32401, державний номер [NUMBER] , меблева стінка «Вернісаж» - 1 комплект, м`які меблі - 2 комплекти, відеодвійка «Соні» - 1 комплект, телевізор - 1 шт., холодильник - 1 шт., морозильна камера «Норд» - 1 шт., холодильник Норд 1 шт., радіоапаратура 1 шт., двокімнатна квартира, розташована по [ADDRESS] . За відповідачем залишилися всі будівельні матеріали, використані для будівництва будинку по [ADDRESS] , які були придбані подружжям за час спільного проживання. Вказана розписка підкріплює висновок суду про те, що житловий будинок [ADDRESS] був об`єктом незавершеного будівництва. На підтвердження ж заявлених позовних вимог позивач надала суду договір № 219 про умови індивідуального будівництва і матеріальної допомоги, натомість за змістом такого договору позивач отримала від Запорізького виробничого об`єднання «Моторобудівник» грошову допомогу для будівництва житлового будинку на виділеній їй земельній ділянці в селі Нагорне Вільнянського району, а не за адресою спірного нерухомого майна. Навіть додані до позову квитанції не підтверджують участь у вчинених касових діях позивача, бо на них зазначено ім`я відповідача. Показання допитаного судом свідка [PERSON] також не можуть достатньо підтвердити заявлені позовні вимоги, адже з таких свідчень не вбачається конкретний обсяг участі [PERSON] у створені спірного нерухомого майна. Отже, суду стороною позивача суду не було надано належних достатніх переконливих та достовірних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, через що позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed