Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачем вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2009 року. Шлюб був зареєстрований 14 вересня 2009 року Виконавчим комітетом Курахівської селищної Ради м. Селидове Донецької області за актовим записом № 57. Від цього шлюбу вони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Однак подальше сімейне життя з відповідачем не склалось через те, що між ними виникли суттєві взаємні непорозуміння та різні погляди на життя, зникли почуття і обопільні інтереси, належна підтримка та допомога. Натомість в останній рік спільного життя з'явились сварки та скандали за будь - яким приводом, насамперед через зловживання відповідачем спиртними напоями, його небажання належним чином перейматись проблемами сім'ї і дитини, недостатнє матеріальне забезпечення, так як відповідач постійної роботи не має. На даний час шлюбні стосунки вони не підтримують хоч і проживають разом, спільне господарство ними не ведеться. Тобто в даний момент кожний живе своїм окремим особистим життям, ніяким чином не переймаючись проблемами іншого і таке сімейне життя стало для неї вже неприйнятним і неможливим. Таким чином їх сім'я фактично давно розпалась, шлюб існує тільки формально і зберегти його неможливо. Надання часу для примирення вважає недоцільним, так як відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу дитина буде проживати разом з нею, спору щодо цього не існує. Спору між ними про поділ спільного, сумісно нажитого під час шлюбу майна на даний час не існує. Просить суд розірвати шлюб між нею, [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований 14 вересня 2009 року Виконавчим комітетом Курахівської селищної Ради м. Селидове Донецької області. Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». Також, просить суд стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по справі, в тому числі витрати на правову допомогу в сумі 200 (двісті) гривень. [PERSON] у судове засідання не з'явилася, 10 грудня 2014 року надала до суду Заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення (а.с.11). Відповідач [PERSON], повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого йому законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача вважає можливим відповідно до правил ч. 1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 14 вересня 2009 року, який було зареєстровано Виконавчим комітетом Курахівської селищної Ради м. Селидове Донецької області за актовим записом № 57 (а.с.3). Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.4). Однак подальше сімейне життя з відповідачем не склалось через те, що між ними виникли суттєві взаємні непорозуміння та різні погляди на життя, зникли почуття і обопільні інтереси, належна підтримка та допомога. Натомість в останній рік спільного життя з'явились сварки та скандали за будь - яким приводом, насамперед через зловживання відповідачем спиртними напоями, його небажання належним чином перейматись проблемами сім'ї і дитини, недостатнє матеріальне забезпечення, так як відповідач постійної роботи не має. На даний час шлюбні стосунки вони не підтримують хоч і проживають разом, спільне господарство ними не ведеться. Тобто в даний момент кожний живе своїм окремим особистим життям, ніяким чином не переймаючись проблемами іншого і таке сімейне життя стало для неї вже неприйнятним і неможливим. Їх сім'я фактично давно розпалась, шлюб існує тільки формально і зберегти його неможливо. Надання часу для примирення позивачка вважає недоцільним, так як відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу дитина буде проживати разом з позивачкою, спору щодо цього не існує. Спору між сторонами про поділ спільного, сумісно нажитого під час шлюбу майна на даний час не існує. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишити прізвище «[PERSON]». Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до пункту 35 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати». У відповідності до п/п 1 пункту 3 статті 2 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви про розірвання шлюбу сплачується судовий збір в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16 січня 2014 року № 719-V11 мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2014 року складала 1 218 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у 243 грн. 60 коп. (а.с.1). З огляду на те, що суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору, сплачена при подачі позовної заяви до суду у розмірі 243,60 грн. Відповідно до пункту 47 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати наступне, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено у пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені». Так, Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-IY «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлений граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах та зазначено, що розмір компенсації витрат не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Таким чином для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також данні щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу. З огляду на те, що позивачкою не надано підтверджуючих документів щодо витрат на правову допомогу, не підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу в сумі 200,00 (двісті) гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial