Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі ПрАТ «Рівнеазот») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просить суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 69695,00 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що працювала у ПрАТ «Рівнеазот» на посаді машиніста крану цеху складним мінеральних добрив. Наказом № 932-ВК від 28 березня 2017 року вона 31 березня 2017 року була звільнена з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні з роботи їй не були виплачені усі суми, що належать їй від підприємства. Посилаючись на вимоги статті 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2017 року по 19 грудня 2017 року (день подання позову до суду) у сумі 69695,00 грн. Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] подала суду письмову заяву, в якій просить суд розгляд справи провести у відсутність позивача та представника позивача. Позовну заяву просить задоволити. Представник ПрАТ «Рівнеазот» [PERSON] подала суду відзив на позовну заяву. Позовну заяву [PERSON] вважає необґрунтованою і позов не визнає з підстав, наведених у відзиві, в якому посилається на відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобовязань перед позивачем по виплаті заробітної плати. Вказує на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, що обумовлюється наявністю заборгованості РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» перед ПрАТ «Рівнеазот» за утримання очисних споруд, призупинення дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі тощо. Крім того, вказує на неправильність проведеного позивачем розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який позивач просить стягнути з ПрАТ «Рівнеазот». Також подала суду письмову заяву, в якій просить суд розгляд справи провести у відсутності представника відповідача та за наявними у справі матеріалами. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими та доведеними, але підлягають задоволенню частково. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала у ПАТ «Рівнеазот» (на теперішній час ПрАТ «Рівнеазот») на посаді машиніста крану цеху складним мінеральних добрив. Наказом № 932-ВК від 28 березня 2017 року позивач з 31 березня 2017 року була звільнена з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні з роботи позивачу не були виплачені усі суми, що належать їй від підприємства. Вказані обставини сторонами визнаються і, крім того, підтверджуються дослідженими по справі письмовими доказами. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до розяснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За встановлених по справі обставин суд визнає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги [PERSON] про стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України. Разом з тим, суд визнає, що позивачем невірно проведений розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки неправильно визначено розмір середньоденної заробітної плати. Крім того, при проведенні розрахунку, позивач помилково включила до розрахунку загальну кількість днів затримки виплати, а не робочі дні. Враховуючи вимоги статті 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, приймаючи до уваги дані, що містяться у довідці від 08 грудня 2017 року № 2941 про середню заробітну плату позивача, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31 березня 2017 року по 05 лютого 2018 року (день постановлення рішення) суд визначає у розмірі 57791,10 грн (275,21 грн (середньоденна заробітна плата) х 210 (кількість робочих днів)). Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обовязок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, суд визнає недоречним. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Обставини, які б свідчили про дій відповідача у стані крайньої необхідності представником відповідача не наведені і судом такі обставини не встановлені. Відповідно до вимог підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При зверненні до суду з позовом [PERSON] був сплачений судовий збір у розмірі 696,95 грн, що становить 1 відсоток ціни позову. Згідно частини першої статті 142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи розмір задоволених позовних вимог та мінімальну ставку судового збору (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 640 грн судового збору. Відповідно до вимог частини другої статті 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-76цс14) та у постанові від 23 грудня 2015 року (справа № 6-837цс15).

Outcome: partial