Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Окрім неї у даному житловому будинку зареєстровані та проживають її син - відповідач [PERSON] , невістка та онуки. Зазначає, що відповідач щоденно зловживає спиртними напоями. У стані алкогольного сп`яніння він поводиться дуже агресивно відносно до неї, своєї дружини та дітей, влаштовує сварки, погрожує фізичною розправою, вчиняє насильство в сім`ї, на зауваження та прохання припинити таку протиправну та аморальну поведінку не реагує. З цього приводу вона та дружина відповідача неодноразово зверталися до правоохоронних органів. Відповідач неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП, якого визнано винним у вчиненні насильства відносно [PERSON] . Відповідач у стані алкогольного сп`яніння вчиняє насильство щодо своєї сім`ї майже щодня та через погрози позивач разом із невісткою та онуками побоюються за своє здоров`я та життя. Просить суд виселити [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, а також стягнути з відповідача судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. 03 вересня 2020 року до суду надала Заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 03 вересня 2020 року до суду надав Заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнав повністю та просив суд їх задовольнити. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення, підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою прилеглих до нього господарських та побутових будівель й споруд, що знаходяться у [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 14 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Мурадовою С.Г. (а.с.6). Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 травня 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори Макаровою Н.І., [PERSON] прийняла спадщину у вигляді Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] після померлого [INFO] чоловіка - [PERSON] (а.с.7). Таким чином, [PERSON] є власником цілої частки житлового будинку з відповідною часткою прилеглих до нього господарських та побутових будівель й споруд, що знаходяться у [ADDRESS] . Як вбачається з Довідки № 75837 від 28 липня 2020 року Слов`янської міської ради, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Постановою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2017 року по справі № 243/10359/17 (провадження № 3/243/2250/2017) [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді 40 годин громадських робіт. Згідно постанови [PERSON] 17 листопада 2017 року о 15 годині 00 хвилин знаходячись за місцем мешкання, за адресою: [ADDRESS] вчинив скандал по відношенню до своєї матері [PERSON] та висловлювався брудною лайкою на її адресу, на зауваження не реагував, чим вчинив психологічне насильство в сім`ї (а.с.9). Постановою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2017 року по справі № 243/10358/17 (провадження № 3/243/2249/2017) [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді 40 годин громадських робіт. Згідно постанови [PERSON] 18 листопада 2017 року о 18 годині 00 хвилин знаходячись за місцем мешкання, за адресою: [ADDRESS] вчинив скандал по відношенню до своєї матері [PERSON] та висловлювався брудною лайкою на її адресу, на зауваження не реагував, чим вчинив психологічне насильство в сім`ї (а.с.10). Постановою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2017 року по справі № 243/10357/17 (провадження № 3/243/2248/2017) [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді 40 годин громадських робіт. Згідно постанови [PERSON] 19 листопада 2017 року о 14 годині 30 хвилин знаходячись за місцем мешкання, за адресою: [ADDRESS] вчинив скандал по відношенню до своєї матері [PERSON] та висловлювався брудною лайкою на її адресу, на зауваження не реагував, чим вчинив психологічне насильство в сім`ї (а.с.11). Постановою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2019 року по справі № 243/787/19 (провадження № 3/243/2214/2019) [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді адміністративного арешту строком 7 діб. Згідно постанови [PERSON] 24 лютого 2019 року о 13 годині 00 хвилин, 25 лютого 2019 року о 18 годині 30 хвилин, 02 березня 2019 року о 10 годині 30 хвилин, 05 березня 2019 року о 18 годині 30 хвилин знаходячись за місцем мешкання, за адресою: [ADDRESS] вчинив сварку по відношенню до своєї матері [PERSON] та висловлювався брудною лайкою на її адресу, погрожував фізичною розправою, чим вчинив домашнє насилля (а.с.12). Постановою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2019 року по справі № 243/6647/19 (провадження № 3/243/2556/2019) [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень. Згідно постанови [PERSON] 10 червня 2019 року о 19 годині 00 хвилин, 11 червня 2019 року о 10 годині 00 хвилин, 12 червня 2019 року об 11 годині 00 хвилин, 15 червня 2019 року о 23 годині 30 хвилин знаходячись за місцем мешкання, за адресою: [ADDRESS] вчинив сварку по відношенню до своєї матері [PERSON] та висловлювався нецензурною лайкою на її адресу, погрожував фізичною розправою, чим вчинив психологічне насильство в сім`ї (а.с.13-14). Як передбачено ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.1 Протоколу Першого від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, під порушенням правил соціалістичного співжиття слід розуміти скоєння умисних дій, пов`язаних з ігноруванням загальноприйнятими нормами спільного мешкання людей в квартирі, будинку. Це вчинення різного роду скандалів, дебошів, нанесення образ, навмисне створення перешкод в користуванні підсобними приміщеннями і т.д. Згідно з п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року зі змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» - «При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючий антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖЕК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Достатньо, що поведінка винного була предметом розгляду, визнана антигромадською і йому запропоновано її припинити. Разом з цим не потребується, щоб до винного передчасно були застосовані і заходи попередження, і заходи громадського впливу. Достатньо будь-яких з них. Якщо і після прийняття їх, поведінка винного не змінилася, виникає необхідність звернення до суду з позовом про виселення його. Згідно зі ст. 157 Житлового кодексу України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною другою ст. 64 Житлового кодексу України встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 Житлового кодексу України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Верховний Суд у Постанові від 22 січня 2020 року по справі № 679/1657/18 дійшов правового висновку, який полягає у тому, що для вирішення справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР важливим є те, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. Як вбачається з матеріалів справи, які суд приймає як належний доказ по справі, оскільки такі пояснення свідків узгоджуються між собою та не суперечать матеріалам справи, а саме, що відповідач [PERSON] систематично порушує правила співжиття, вчиняє дії, які роблять неможливими для інших членів сім`ї проживання з ним в одному житловому будинку, зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки. Крім того, [PERSON] неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а саме за протиправну поведінку відносно своєї матері [PERSON] , проте зазначені заходи попередження не дали позитивних результатів, в результаті чого [PERSON] звертається до суду за захистом своїх прав. Частиною 3 статті 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Право на житло є одним з найбільш природних і невід`ємних прав людини. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиціальне значення, якщо може бути реалізоване. А право кожного захищати свої права і свободи, права і свободи інших осіб від посягань найчастіше реалізується певними компетентними органами. Серед різноманітних національних механізмів і засобів забезпечення прав і свобод людини поширеним є судовий захист. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та виселення відповідача [PERSON] зі спірного житлового будинку без надання йому іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до п/п 2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (з відповідними змінами) за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ, розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2020 року складає 2102,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом про виселення позивач сплатила судовий збір у сумі 840,80 грн. (2102,00 грн *0,4) (а.с. 16), отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 840 гривень 80 копійок.

Outcome: approved