Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до фізичної особи підприємця [PERSON] про поновлення на роботі у ФОП [PERSON] на посаді головного бухгалтера, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 18.03.2017 року до моменту поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди в сумі 10000 грн. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що з 14.06.2016 року позивач працювала на посаді головного бухгалтера у ФОП [PERSON] 17.03.2017 року розпорядженням №06-к від 17.03.2017 року її звільнили з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП. Вказане розпорядження вважає незаконним, оскільки, з її слів, заява про звільнення за власним бажанням нею була написана під тиском відповідача. З огляду на викладене, позивач звернулася з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити, посилаючись при цьому на обставини, викладені у позовній заяві. Додатково зазначила, що заява про звільнення за власним бажанням від 17.03.2017 року нею написана власноручно. Після 17.03.2017 року на своє робоче місце вона не поверталася, обовязки головного бухгалтера ФОП [PERSON] більше не виконувала, свою заяву про звільнення за власним бажанням не відкликала. Доказів здійснення тиску зі сторони відповідача вона не має. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що 17.03.2017 року позивачем власноручно було написано заяву про звільнення з посади головного бухгалтера на підставі чого відповідачем було прийнято розпорядження №06-К від 17.03.2017 року про її звільнення. З вказаним розпорядженням позивач ознайомлена, про що свідчить її особистий підпис, після чого отримала трудову книжку та, передбачений ст. 116 КЗпП України, розрахунок при звільненні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії трудової книжки серії АА №359800 [PERSON] 14.06.2016 року на підставі розпорядження №34-К від 13.06.2016 року, копія якого наявна в матеріалах справи, була прийнята на роботу головним бухгалтером ФОП [PERSON] 17.03.2017 року [PERSON] власноручно написала заяву про звільнення з посади головного бухгалтера за власним бажанням, копія якої наявна в матеріалах справи. На підставі розпорядження №06-К від 17.03.2017 року, [PERSON] була звільнена за власним бажанням з 17.03.2017 року згідно ст. 38 КЗпП України, про що також свідчить запис у трудовій книжці, копія якої наявна в матеріалах справи. Відповідно до копії вказаного розпорядження бухгалтерії було наказано провести розрахунок компенсації за 18 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 14.06.2016 року по 17.03.2017 року. Позивач вважає винесене розпорядження протиправним та таким, що підлягає скасуванню, проте суд не погоджується з даним висновком позивача з огляду на наступне. Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Суд звертає увагу на те, що законодавець закріпив за працівником право на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з обов'язком двотижневого попередження, а не з правом працівника двотижневого відпрацювання. Таким чином, оскільки встановлення такого строку є правом роботодавця, а не його обов'язком, то прийняття відповідачем розпорядження про звільнення позивача в день отримання її заяви про звільнення за її бажанням, на думку суду, є правомірним. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У відповідності до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України, суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», визначено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Аналізуючи викладене та приймаючи до уваги пояснення позивача, надані в судовому засіданні, остання 17.03.2017 року написала заяву про звільнення з посади головного бухгалтера за власним бажанням, на підставі чого відповідачем було прийнято розпорядження №06-К від 17.03.2017 року про її звільнення. Після ознайомлення з вказаним розпорядженням позивачу була видана належно оформлена трудова книжка та проведено з нею розрахунок. Будь-яких дій, спрямованих на наявність наміру продовжувати трудову діяльність на посаді головного бухгалтера ФОП [PERSON], у тому числі і відкликання своєї заяви про звільнення, позивачем прийнято не було. Крім того, в судовому засіданні позивачем не було доведено той факт, що заява про звільнення за власним бажанням нею була написана під тиском з боку відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог на необхідність відмови у їх задоволенні.

Outcome: dismissed