Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги мотивує тим, що 16 травня 2002 року між ними зареєстровано шлюб. Вони мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, починаючи з березня 2015 року вони проживають окремо та не ведуть спільне господарство. Позивач, належними чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. Подала заяву, в якій просить позовні вимоги задовольнити, строк на примирення не надавати, судовий збір з відповідача не стягувати та розглядати справу у її відсутність (а. с. 16). Відповідач, належними чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Подав заяву, в якій не заперечує проти задоволення позовних вимог, просить строк на примирення не надавати та розглядати справу у його відсутність (а. с. 17). Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані сторонами доказами, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 16 травня 2002 року Управлінням РАЦС Пушкінського району Головного управління РАЦС Московської області, актовий запис №264 (а. с. 4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO] (а. с. 5). Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України « Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянином України та іноземцем, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний звязок іншим чином. Згідно з ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Оскільки, сторони постійно проживають на території України, то суд приходить до висновку, що до даних правовідносин застосується законодавство України. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, сторони спільно не проживають та не ведуть спільне господарство, шлюб між сторонами фактично розпався, а сімя носить формальний характер, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, а тому суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. На відшкодуванні судових витрат позивач не наполягала та просила не стягувати судовий збір з відповідача. На підставі ст. ст. 58, 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», ч. ч. 3, 4 ст. 56, ст. ст. 110, 112 СК України та

Outcome: approved