Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, яким просить визнати договір про поділ спільного майна колишнього подружжя від 11.07.2018 року, укладений між нею та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Шевченко В.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3822 - недійсним; визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя квартиру [ADDRESS] загальною площею 22,5 кв.м.; комплект меблів для вітальні «Верона», виготовлений з натурального дерева, вартістю 19228 грн., спальню «Анабель-Біатріче», вартістю 28000 грн.; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , житловою площею 15,9 кв.м., загальною площею 22,5 кв.м., на 1/2 частину комплекту меблів для вітальні «Верона», виготовлений з натурального дерева, вартістю 19228 грн., на 1/2 частину спальні «Анабель-Біатріче», вартістю 28000 грн.. В порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , житловою площею 15,9 кв.м., загальною площею 22,5 кв.м., на 1/2 частину комплекту меблів для вітальні «Верона», виготовлений з натурального дерева, вартістю 19228 грн., на 1/2 частину спальні «Анабель-Біатріче», вартістю 28000 грн. В обґрунтування позову посилалась на те, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова, не проживали разом з травня 2015 року та не вели спільне господарство. 11 липня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про поділ спільного майна колишнього подружжя. За договором в період зареєстрованого шлюбу колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] було придбано у спільну власність наступне майно: - квартира [ADDRESS] ; - комплект меблів для вітальні «ВЕРОНА», виготовлений з натурального дерева, в комплекті 1 стіл та 4 стільці; - спальня «Анабель-Беатріче», яка складалася з ліжка, туалетного столика, шафи та тумби. Згідно з п. 2 Договору в особисту приватну власність [PERSON] перейшла квартира, а в особисту приватну власність [PERSON] перейшло побутове майно. Відповідно до п. 4 договору величина вартості квартири, згідно оцінки майна становила 79394 грн., загальна вартість майна побутового становила 47228 грн.. Проте, позивач помилилася стосовно реальної ринкової вартості нерухомого майна, на момент здійснення правочину оцінка була проведена відповідачем без участі позивача, тому справжня її ринкова вартість залишилася невідома. Зазначена квартира має значно вищу ринкову вартість, зокрема це підтверджується договором купівлі-продажу та договором іпотеки. Цим самим відповідач поставив позивача в край невигідне матеріальне становище. Крім того відповідач не передав у власність позивача та перешкоджає отримати належне позивачу майно побутове, чим порушує п. 12 договору. З огляду на це відповідач повністю позбавив права власності на все майно, яке позивач набув під час шлюбу з відповідачем. Аналізуючи ч. 1 ст. 216, ст. 229 ЦК України позивач вважає, що недійсність договору засвідчує факт повернення позивача та відповідача у первісний стан, який мав місце до підписання недійсного договору, тобто коли все майно подружжя є спільною сумісною власністю та просила застосувати двосторонню реституцію, а також, враховуючи що донька проживає разом з позивачкою просила врахувати це при визначенні розміру часток при поділі спільно нажитого майна подружжя. В зв`язку з викладеним до суду було подано даний позов. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.12.2018 року позовну заяву залишено без руху. 25.01.2019 року позивачем подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.01.2019 року заяву [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову - задоволено частково. Заборонено вчиняти дії направлені на відчуження квартири [ADDRESS] . Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.01.2019 року відкрито провадження по справі та справу призначено в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. 18.02.2019 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про виправлення помилки. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.02.2019 року прийнято до розгляду заяву про виправлення описки. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.02.2019 року заяву представника позивача задоволено, виправлено описку в ухвалі суду від 30.01.2019 року. 29.03.2019 року від представника відповідача [PERSON] до матеріалів справи надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, покласти на [PERSON] витрати на правничу допомогу. В обґрунтування зазначалось, що п. 4 оспорюваного договору містить посилання на звіт про оцінку майна, складений 25.06.2018 року ТОВ «Консалтингова компанія «Центр оцінки», де зазначено про вартість квартири у 79394 грн.. Таким чином самим змістом оспорюваного договору спростовується твердження [PERSON] щодо того, що саме відповідачем було проведено оцінку квартири. Така оцінка здійснювалася спеціалізованою організацією, що має відповідний вид діяльності та акредитована у Фонді державного майна України як суб`єкт оціночної діяльності. Водночас, участь сторін у договорі при проведенні такої оцінки чинними нормативно-правовими актами не передбачена. Таким чином, вартість квартири 79394 грн. відповідає ринковій станом на час складення звіту про оцінку, з урахуванням чинних методик оцінювання. Перед укладенням оспорюваного договору сторонам було роз`яснено його зміст, в тому числі вартість майна, що підлягає поділу та маючи об`єктивну можливість перевірити достовірність такої інформації, погодилася на укладення спірного правочину на згаданих в ньому умовах. Доказів того, що вартість спірної квартири станом на липень 2018 року була значно вища ніж та, що зазначена в договорі позивачем не надано. Позовні вимоги в частині визнання об`єктами сумісної власності подружжя майна, а також вимоги про визнання за сторонами у справі права власності на спірне майно в порядку спільного майна подружжя є похідними від вимоги про визнання недійсним договору про поділ спільного майна колишнього подружжя від 11.07.2018 року, а тому також є безпідставними. 12.04.2019 року від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.04.2019 року клопотання представника відповідача - задоволено. Перейдено від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шевченко Вікторія Юріївна, про визнання договору про поділ спільного майна колишнього подружжя недійсним, визнання майна об`єктами спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя. В судовому засіданні від 17.04.2019 року вирішено питання про виклик та допит свідків. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.04.2019 року закрито підготовче провадження по даній справі та справу призначено до судового розгляду. 24.05.2019 року Представником відповідача [PERSON] подано заяву про стягнення судових витрат з позивача. В судовому засіданні від 25.06.2019 року представник позивача [PERSON] надала суду письмові пояснення, відповідно до яких вказувала, що 11.07.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про поділ спільного майна подружжя. У позивача та відповідача є спільна дитина. яка проживає з позивачем та відповідач жодним чином не матеріальним ні моральним не допомагає у вихованні дитини, аліменти не сплачує, жодного іншого житла дитині не залишив. Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ч. 4 ст. 93 СК України шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. В зв`язку з зазначеним, умови даного договору не тільки поставили позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, але й негативно вплинули на інтереси спільної дитини. У статті 71 СК України обумовлено врахування інтересів дітей при розподілі майна, а також інші обставини, які мають суттєве значення. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Отже, помилкою, яка має істотне значення, має вважатися помилка, за відсутності якої правочин був би вчинений на зовсім інших умовах або не був би вчинений узагалі, при цьому така помилка стосується обставин, необхідних для вчинення відповідного правочину. Верховний Суд України у постанові № 6-2953цс15 від 13.04.2016 року прийшов до висновку, що наявність чи відсутність помилки суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров`я й потреба у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Крім того, ЦК України містить перелік обставин, помилки щодо яких мають істотне значення, а саме: природа правочину; права й обов`язки сторін; властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням (абз. 2 ч. 1 ст. 299). Відповідно до Узагальнення Верховним Судом України практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 року зокрема, до помилок, які мають істотне значення, належать помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об`єкта тощо. На підставі викладеного просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, просили суд відмовити в їх задоволенні. Вислухавши думку сторін та їх представників, свідків, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані представником позивача докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, що 26.07.2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.11.2017 року шлюб між сторонами розірвано. У вищевказаному рішенні також зазначалося, що від подружнього життя сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі у спільну сумісну власність придбано наступне майно: -квартира [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати, загальною площею 22,5 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м.; -комплект меблів для вітальні «Верона»; -спальна «Анабель-Беатріче». 11.07.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про поділ спільного сумісного майна подружжя, який вони посвідчили нотаріально. Відповідно до пункту 2 цього Договору сторони домовились, що після укладання цього договору в особисту приватну власність [PERSON] переходить квартира [ADDRESS] . Після укладання цього договору в особисту приватну власність [PERSON] переходить майно побутове: комплект меблів для вітальні «Верона»; спальна «Анабель-Беатріче». Пунктом 4 Договору про поділ спільного сумісного майна подружжя згідно зі звітом про оцінку майна, ідентифікатор за базою ФДМУ 3292249-25062018_КR01, виданим 25.06.2018 року, ТОВ «Консалтингова компанія «Центр оцінки», визначена величина вартості об`єкту оцінки квартири - 79 394 грн.. Пунктом 5 вищевказаного договору передбачено, що поділ майна здійснюється без компенсаційних доплат. Договором передбачено, що [PERSON] зобов`язується передати [PERSON] зазначену в договорі квартиру у стані, придатному для подальшого користування, в строк не пізніше 11.07.2018 року (п. 6 Договору), Сторони підтверджують, що жодна з них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище (п. 7 Договору). У пункті 8 договору зазначалося, що сторони підтверджують, що цей договір відповідає дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать особисті підписи на договорі. Позивач зазначала про помилку при укладенні договору про поділ майна подружжя, яка виявилась у тому, що вона помилилася стосовно реальної ринкової вартості нерухомого майна, оскільки оцінка квартири була проведена відповідачем без участі позивача, при цьому посилалася на ст. 229 ЦК України. Проте доводи позивача є неспроможними, про що свідчать умови договору, які перелічені вище та підпис позивача у цьому договорі. Згідно статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно статті 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Стаття 9 СК України визначає, що подружжя, зокрема, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором) між подружжям, якщо така домовленість не суперечить вимогам цього Кодексу, іншим законам та моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями ч. 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За змістом ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до діючого законодавства, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) не мав самостійного заробітку (доходу). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішення питання про поділ майна подружжя можливий шляхом укладання між ними договору про поділ майна подружжя. Сімейним кодексом України визначено, що дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою (ст. 69). Визначення вищезгаданого договору в законодавстві відсутнє. З аналізу наявних норм та умов договору можна надати таке визначення: договір про поділ майна подружжя є домовленістю між чоловіком і дружиною про порядок та умови розподілу майна, яке перебуває в їх спільній сумісній власності. Після укладання договору спільне майно розподіляється між подружжям, в результаті чого спільна власність припиняється. СК України не містить спеціальних норм щодо недійсності договору про поділ спільного майна подружжя, а тому застосуванню підлягають загальні правила, визначені ЦК України. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зі змісту договору про поділ майна подружжя вбачається, що в особисту приватну власність [PERSON] перейшла квартира [ADDRESS] вартістю 79 394 грн.; у власність [PERSON] перейшли комплект меблів для вітальні «Верона», вартість визначено сторонами, у сумі 19228 грн., спальня «Анабель-Беатріче», вартістю 28 000 грн., тобто загальна вартість майна отримана позивачем становить 47 228 грн.. При цьому згідно п. 5 договору про поділ майна подружжя встановлено, що за домовленістю сторін поділ майна здійснюється без компенсаційних доплат та у п. 7 договору зазначалося, що сторони підтвердили, що жодна з них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище. В день укладення оспорюваного договору, об`єкти спільного майна подружжя перейшли в особисту приватну власність сторін. При цьому при укладенні спірного договору не було порушено принципу рівності часток подружжя. Частиною третьою статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих власні правила поведінки. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом і сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Аналіз вище викладених норм свідчить про те, що поділ майна здійснюється за взаємною згодою співвласників спільного сумісного майна подружжя, тобто дружини та чоловіка, а частка у спільному сумісному майна може бути визначена за домовленістю між дружиною та чоловіком, як співвласниками або шлюбним договором. Між подружжям не укладався шлюбний договір, натомість як вбачається з матеріалів справи сторони за взаємною згодою та спільною домовленістю визначили розмір частки кожного у спільному сумісному майні. Підтвердженням цьому є і пункт 9 Договору про поділ спільного майна подружжя від 11.07.2018 року, який зазначає, що сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору. Частиною 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений (ч. 3 ст. 69 Сімейного Кодексу України). Що стосується істотних умов договору про поділ майна подружжя, то законодавство не врегульовує питання щодо обов`язкових умов для такого договору. Відповідно до Цивільного кодексу України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Істотною умовою договору про поділ майна подружжя є предмет договору. Під час укладення договору необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, джерела його придбання та вартість. У договорі зазначається перелік майна, яке переходить в особисту приватну власність до кожного з подружжя, яким чином буде здійснюватися та оформлятися (у разі потреби) передача майна, терміни його передачі тощо. У зв`язку з тим, що відсутні спеціальні норми, які встановлюють порядок та підстави розірвання договору про поділ майна подружжя, під час вирішення такого питання слід керуватися загальними нормами, встановленими ЦК України. Згідно із законодавством, розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Також договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Позивачкою також було додано звіт про незалежну оцінку майна, згідно якого вартість квартири, у будинку готельного типу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , станом на 11.07.2018 року дорівнює 445 400 грн.. Відповідачем надано звіт про незалежну оцінку майна, згідно якого вартість спірної квартири станом на 16.04.2019 року становить 197 255 грн.. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ст. 204 ЦК України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 Кодексу. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, що вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що мав місце удаваний правочин, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили. В пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Аналогічний правовий висновок містяться у постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 року по справі 6-1587цс16. Суд наголошує, що нормами Сімейного Кодексу України передбачено можливість відступу від рівності часток у спільній сумісній власності подружжя за домовленістю між подружжям. У Постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №752/18987/16-ц зазначено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, що мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і характеристик речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Наголошено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Неправильне сприйняття особою фактичних обставин під час укладення спірного правочину про поділ майна подружжя, який був укладений за добровільною згодою сторін, ознайомлення з його змістом, на думку суду, вказує на відсутність підстав для визнання договору про поділ майна подружжя недійсним. Посилання на незнання вартості майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не може бути визнано як помилка у розумінні ст. 229 ЦК України, оскільки незнання закону чи його неправильне тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. До того ж, згідно зі ст. 60 СК України, дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності належить все майно, набуте подружжям за час шлюбу. Таким чином, для визнання договору про поділ майна подружжя недійсним необхідно мати вагомі підстави, які підтверджуються достатніми та допустимими доказами. Укладаючи договір про поділ майна подружжя сторони визначили частки кожного у спільному сумісному майні, позивач підписуючи договір погодилася з його умовами. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Таким чином, позивачка не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. У позові [PERSON] також посилалася на ст. 233 ЦК України відповідно до якої правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнано судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 міститься роз`яснення про те, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. При цьому тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину. Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів ст.233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Таким чином, для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, доказуванню підлягає наявність причинно-наслідкового зв`язку між тяжкою обставиною та вчиненням правочину на вкрай невигідних умовах, який особою вчиняється добровільно (без насильства) і з усвідомленням тієї обставини, що такий правочин вчиняється на вкрай невигідних для неї умовах (за відсутності помилки або обману), що вона змушена зробити під впливом тяжкої обставини. У позові зазначалося, що відповідач своїми діями порушує ч. 5 ст. 203 ЦК України, яка свідчить що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, оскільки відповідач не передав у власність позивача та перешкоджає отримати належне позивачу побутове майно, тому вона позбавлена права власності на все майно, яке позивач набула під час шлюбу. Позивачка так і не уточнила, з яких саме конкретно підстав слід договір про поділ майна подружжя визнати недійсним, оскільки позовна заява та пояснення в судовому засіданні містить посилання на взаємовиключні обставини: і як на помилку позивачки (ст. 229 ЦК України), і на вчинення правочину під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 230 ЦК України), а також і на статтю 203 ЦК України. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що договір про поділ спільного сумісного майна подружжя від 11.07.2018 року відповідає вимогам чинного законодавства, а підстави для визнання його недійсним відсутні. Також були надані додаткові пояснення, в яких зазначалося, що у позивача та відповідача є спільна дитина, яка проживає з нею, та відповідач жодним чином не матеріальним ні моральним не допомагає у вихованні дитини, аліменти не сплачує, жодного іншого житла дитині не залишив. Частинами 2 та 3 статті 70 СК України визначено, що суд може відступити від засади рівності часток і зменшити частку одного з подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, з яким проживають неповнолітні або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Збільшення розміру частки одного з подружжя в майні пов`язується лише з випадками стягнення аліментів на дитину. Підстави для збільшення частки майна позивача відсутні, оскільки нею не надано належних доказів, які б свідчили про недостатність коштів на утримання дитини. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] , [INFO] , попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України пояснив, що після розірвання шлюбу він залишився мешкати в квартирі [ADDRESS] а колишня дружина проживає в своїй квартирі разом з дитиною. Після розірвання шлюбу вони продовжували спілкуватися з приводу їх спільної дитини. Раніше він та [PERSON] раніше добре спілкувалися, та домовились про укладення договору про поділ спільного майна подружжя на тих умовах, на яких його було укладено. [PERSON] знала про вартість майна, вона погодилась з умовами укладення договору, це було їх спільне рішення. Мебель, яка перейшла по договору [PERSON] була нею вивезена. Також судовим розглядом встановлено, що, на теперішній час, позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб, яке додано до справи. Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні позову. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представник відповідача надав суду докази витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000, 00 гривень, що підтверджується детальним описом наданих послуг адвоката, договором про надання правової допомоги № 1503/19 від 15.03.2019 року, додаткової угодою № 1 про надано правової допомоги від 25.03.2019 року, актом наданих послуг від 17.05.2019 року, з описом витраченого часу, їх вартості, а також квитанцією № 1705/19 від 17.05.2019 року про сплату 8 000,00 грн.. . Суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Доказів неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги суду не надавалися.

Outcome: approved