Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, вказавши, що з відповідачем почали проживати як сімя без реєстрації шлюбу з 2000 року. У 2004 році від фактичних шлюбних відносин у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Вказує, що з відповідачем фактично проживали разом до 29 вересня 2015 року. 29 вересня 2015 року [PERSON] потрапив на стаціонарне лікування до Чернівецької обласної психіатричної лікарні, де пробув до 06 листопада 2015 року. Після виписки з лікарні відповідач повернувся жити до своїх батьків у с. Турятка Глибоцького району Чернівецької області. зазначає, що таким чином з 2000 року і по 29 вересня 2015 року вона з відповідачем разом проживали як сімя без реєстрації шлюбу, були поєднані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом виховували сина. Позивачка працювала, а відповідач у більшості доглядав сина. За час спільного проживання сімя набула у власність транспортний засіб марки ВАЗ 21112,2006 року випуску, чорного кольору, державний номер [NUMBER], номер кузова ХТА 21112070261654, що зареєстрований як такий, що належить на праві власності [PERSON], а тому на підставі викладеного позивачка просить визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку вказаного транспортного засобу. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, та просили позов задовольнити. [PERSON] вказувала на те, що дійсно проживала з відповідачем з 2000 року по 29 вересня 2015 року, як одна сімя, вели спільне господарство мали спільний бюджет, однак без реєстрації шлюбу. Від їхніх фактичних шлюбних відносин народився син, якого вони виховували разом. Крім цього вказувала на те, що на покупку транспортного засобу, відповідач взяв кредит, а вона в свою чергу виступала його поручителем. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні від 20.07.2017 року позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Вказував на те, що спірний автомобіль був придбаний не за спільні кошти, а за його власні кошти, які він збирав раніше, спільного бюджету у них не було. Спочатку він вніс 20% вартості автомобіля, а пізніше на протязі двох років сплатив повністю кредит. Автомобіль був придбаний з метою здійснення перенесення пасажирів (таксування). Вислухавши пояснення позивача та її представника, пояснення відповідача покази свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] починаючи з 2000 по 2015 рік проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, при цьому 13 січня 2004 року у сторін народився син [PERSON]. Спочатку сторони проживали у квартирі в м. Чернівцях по вул. Стасюка, проте в 2002 році продали вказану квартиру та придбали іншу квартиру на Проспекті Незалежності у м. Червцях, де в подальшому проживали. Спільне проживання сторони припинили 29 вересня 2015 року. Вищевказані обставини сторонами не заперечувались в судовому засіданні, а тому відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України не потребують доказування. Крім цього, судом встановлено, що 06 квітня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], яка виступила поручителем було укладено договір «Автопакет» № 565543, згідно якого [PERSON] було надано кредит у сумі 7\~649 доларів США на придбання автотранспортного засобу. Предметом договору та застави був - автомобіль, марки ВАЗ, модель 21112, рік випуску 2006, чорного кольору, заводський номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію СЕС017297. Висновком судової авто товарознавчої експертизи № 351/2 від 27 вересня 2017 року, встановлено, що ринкова вартість автомобіля марки ВАЗ 21112, державний номер СЕ 2285АН, рік випуску 2006, становить 80\~230,73 грн. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили суду, що сторони проживали разом однією сімєю, як чоловік і дружина, у них народилась дитина, вони придбали машину, користувались нею, при цьому відповідач таксував на даній машині, проте ким конкретно було придбано автомобіль та за чиї кошти, свідкам не відомо. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] з 1998 року по 2007 рік працювала на АТ «Трембіта», а з 2007 оку працювала на ТЗОВ ВКФ «Балакон». Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти цього, також вказував на те, що оскільки позивач була вимушена вийти на роботу після народження сина, він займався дитиною, возив сина на різні вправи, оскільки йому був поставлений діагноз ДЦП. З довідки від 18.07.2017 року виданої ТДВ «Буковинський ремонтник» вбачається, що відповідач [PERSON] з березня по серпень місяць 2004 році, з березня по вересень 2005 року та в листопаді 2006 року працював маляром у вищевказаному підприємстві по договорам підряду, і його загальна заробітна плата за ці роки склала 17997 гривень. Підсумовуючи вищевикладене, з огляду на досліджені судом докази та фотографії, які були надані суду, судом було достеменно встановлено, що сторони проживали разом, у них була взаємна матеріальна підтримка, про що свідчить кредитний договір відповідача, позивач в якому виступила поручителем, у них було публічне виявлення подружніх відносин перед третіми особами, що підтвердили свідки, при цьому вони спільно виховували свою дитину, що в свою чергу доводить той факт, що позивач і відповідач з 2000 по 2015 роки проживали, як чоловік і жінка однією сімєю без реєстрації шлюбу. Згідно вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Будь-якого письмового договору щодо спірного майна який би укладали сторони під час спільного проживання суду не було подано. Слід зазначити, що правовий статус майна, набутого особами в цивільному шлюбі, є таким самим, як і правовий статус майна подружжя, спільна сумісна власність. Відповідно до норм чинного законодавства поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, відбувається згідно з положенням гл.8 Сімейного Кодексу України. Відповідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що уразі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З огляду на викладені обставини та норми Закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved