Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Другої Вінницької Державної нотаріальної контори, [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 серпня 2005 року померла мати позивача - [PERSON], яка за життя склала заповіт, відповідно до якого 2/3 частки усього належного їй на день смерті майна заповіла позивачу, а 1/3 частку належного їй на день смерті майна заповіла відповідачу - [PERSON]. 17 січня 2007 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами № 52, що знаходиться по вулиці Щукіна в місті Вінниці. На даний час позивачу стало відомо, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом 2-ої Вінницької державної нотаріальної контори 21.10.2008 року, спадщину на 1/3 частку житлового будинку за адресою: м. Вінниця, вул. Щукіна 52, прийняв [PERSON]. Позивач вважає, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом видано відповідачу незаконно, оскільки впродовж 6-ти місяців з дня відкриття спадщини він не вчинив жодних дій, які свідчать про прийняття ним спадщини, а також не проживав з спадкодавцем на час смерті, що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.12.2014р. у справі №127/1317/14-ц, а відтак, на думку позивача, [PERSON] вважається таким що не прийняв спадщини. З огляду на зазначене, позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Другою вінницькою державною нотаріальною конторою, яке зареєстровано в реєстрі за №2-4394 21.10.2008р. на ім'я [PERSON] на 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: м. Вінниця, вул. Щукіна, 52 . В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судові засідання, призначені на 09.03.2016р. та на 29.03.2016р. не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення повісток про виклик в судові засідання на адресу зареєстрованого місця проживання. Разом з тим, як вбачається з відповіді адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України у Вінницькій області від 16.02.2016р., наданої на запит суду щодо зареєстровано місця проживання відповідача (а.с. 23), [PERSON] був зареєстрований за адресою: [INFO], однак знятий з реєстрації по рішенню суду №127/13171/14-ц від 26.12.20145р. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що місцеперебування [PERSON] їй невідоме, останній раз вона його бачила у 2008 році. Таким чином, місцезнаходження відповідача [PERSON] невідоме. Відповідно до частини 9 статті 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. З урахуванням вищевказаного відповідач викликався в судове засідання через оголошення в пресі, а саме оголошення про виклик [PERSON] розміщено в газеті «Урядовий курєр», випуск №51 (5671) від 17.03.2016р. та газеті «Вінниччина», випуск №21 (23063) від 18.03.2006р. В судове засідання 29.03.2016р. відповідач [PERSON] не зявився, проте з урахуванням положень ч. 9 ст. 74 ЦПК України він вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Повноважний представник відповідача - Другої вінницької державної нотаріальної контори в судові засідання, призначені на 09.03.2016р. та на 29.03.2016р. також не зявився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Однак, 04.03.2016р. державний нотаріус Другої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] надала суду заперечення на позовну заяву, в якому зазначила, що факт прийняття спадщини спадкоємцем [PERSON] було перевірено за довідкою, виданою 14.10.2008 року адресно-довідковим бюро у Вінницькій області, де є дані про реєстрацію його місця проживання за адресою: [INFO] з 20.01.2003 року. А також у спадковій справі №21/06 до майна померлої 08.08.2005 року [PERSON] міститься копія паспорту спадкоємця [PERSON] (паспорт серії АА №681528, виданий 04.02.1998 року Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області), де в графі Місце проживання є штамп ВВС Староміського району м. Вінниці про реєстрацію його місця проживання за адресою: [INFO] з 20.01.2003 року. Отже, на законних підставах спадкоємцю, [PERSON] нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 52, що знаходиться по вулиці Щукіна в місті Вінниці, після померлої 08.08.2005 року матері [PERSON] Разом з тим, державний нотаріус Другої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] просила розгляд справи провести без представника нотаріальної контори. Разом з тим, в судовому засіданні, за клопотаннями позивача та його представника, була допитана в якості свідка [PERSON] Відповідно до частини 5 статті 180 ЦПК України, свідок попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] є її рідним братом. До 1981 року [PERSON] проживав у будинку №52, що по вул. Щукіна у м. Вінниці, однак після одруження переїхав на вул. Червоноармійську, де проживав там до 1997 року, оскільки цього ж року, разом із своєю сімєю виїхав до Росії. Коли у 1999 році помер їхній батько, [PERSON] на похорони не приїздив. [PERSON] разом з матірю намагалися звязатися з ним, але все виявилось марним. Згодом, у 2003 році [PERSON] приїхав на короткий проміжок часу. Потім приїхав у 2008 році всього на три дні, після чого [PERSON] його не бачила. Також [PERSON] зазначила, що на день смерті їхньої матері [PERSON], [PERSON] був зареєстрований за спільною адресою: м. Вінниця, вул. Щукіна, 52, однак там не проживав. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи та спадкової справи №21/06, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. 08 серпня 2008 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-АМ № 018744, виданого 09 серпня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області.(а.с.12) Відповідно до частини 1 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, або оголошення її померлою. Отже, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з цілого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №52, що знаходиться по вул. Щукіна в м. Вінниці. Зазначений будинок належав померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06 лютого 2003 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2-363. (а.с.74) Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частиною 1 статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до саттей\~1233,\~1235 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Як вбачається із заповіту, складеного [PERSON] 18 лютого 2004 року та посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за№2-539, [PERSON], [INFO], на випадок своєї смерті, 2/3 частини всього належного їй майна, де б воно не було і з чого б не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати, заповіла своїй дочці [PERSON], а 1/3 частину своєму сину [PERSON].(а.с. 73) Частинами 1 та 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO]. Відповідно до частини 1\~статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17 січня 2006 року [PERSON] звернулася до Другої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 18.02.2004 року та повідомила, що є ще спадкоємець за заповітом, син померлої [PERSON] 17.01.2007р., державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті 08.08.2005 року [PERSON], на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 52 по вул. Щукіна в м. Вінниці. Крім того, як вбачається із зазначеного свідоцтва, на 1/3 частку вищевказаного спадкового майна свідоцтво про право на спадщину не видано. (а.с. 53, 4) Право приватної власності на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями по вулиці Щукіна, 52, в м. Вінниці, зареєстровано за [PERSON] 06 лютого 2007 року, в КП «Вінницьке обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №38 за реєстровим №11107.(а.с. 4 (зворот)) В той же час, в матеріалах спадкової справи міститься довіреність від 03.09.2008 року, посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якої [PERSON], уповноважив [PERSON] оформити у Другій вінницькій державній нотаріальній конторі його спадкові права на майно, яке залишилось після смерті 08.08.2005 року [PERSON], яка мешкала за адресою: м. Вінниця, вул. Щукіна, 52.(а.с. 69) Так, [PERSON] діючи від імені [PERSON], 21.10.2008 року звернувся до Другої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про видачу на імя [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 18.02.2004 року. Крім того, [PERSON] повідомив, що є ще спадкоємець за заповітом [PERSON], яка мешкає в місті Вінниці, по вулиці Щукіна, 52. (а.с. 54) 21 жовтня 2008 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, після смерті 08.08.2005 року [PERSON], на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 52 по вул. Щукіна в м. Вінниці. Крім того, як вбачається із зазначеного свідоцтва, на 2/3 частки вищевказаного житлового будинку, Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 17.01.2007 року вже видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя [PERSON]Г.(а.с. 6) Разом з тим, як вбачається з листа КП «ВМБТІ» від 14.03.2016 року, згідно матеріалів інвентаризаційної справи №11711, право власності на будинковолодіння №54(52) по вул. Щукіна в м. Вінниці, станом на 29.12.2012 року зареєстровано за [PERSON], якій належить 1/3 часки будинковолодіння та [PERSON], якій належить 2/3 частки будинковолодіння (а.с. 47). Згідно копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок №54, що знаходиться по вул. Щукіна в м. Вінниці, виготовленого 31.12.2014р., власником 2/3 частин зазначеного будинку являється [PERSON], а 1/3 частини - [PERSON] Отже, [PERSON], отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку №52, що розташований по вул. Щукіна в м. Вінниці, не зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на належну йому частину житлового будинку.(а.с. 7) Як зазначено вище та вбачається з копії паспорта [PERSON] серії АА №681528, останній з 20 січня 2003 року зареєстрований за адресою: [INFO]. При цьому, спадкодавець [PERSON] також була зареєстрована за цією адресою.(а.с. 68) Однак, заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2014 року у справі №127/13171/14-ц задоволено позов [PERSON] та усунуто перешкоди в користуванні належним їй на праві власності будинком №52 по вулиці Щукіна в м. Вінниці, визнавши [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком №52, по вулиці Щукіна у м. Вінниці, у звязку з їх відсутністю в даному приміщенні понад рік без поважних причин.(а.с. 14-15) Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статей 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], на випадок своєї смерті розпорядилася своїм майном, залишивши заповіт, відповідно до якого 2/3 частини всього належного їй майна, де б воно не було і з чого б не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати, заповіла своїй дочці [PERSON], а 1/3 частину своєму сину [PERSON].(а.с. 73) Відповідно до\~статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Пленум Верховного суду України у пункті 27\~Постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», розяснив судам, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] являється сином померлої [PERSON] та відповідно до заповіту, складеного [PERSON] 18 лютого 2004 року та посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], мав право на спадкування 1/3 частини майна своєї померлої матері. В судовому засіданні позивач пояснила, що вищевказаний заповіт недійсним не визнавався, при цьому наявності інших підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину судом не встановлено. Зокрема, позивачем не доведено та відповідних доказів не надано щодо того, яким чином свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 21 жовтня 2008 року [PERSON] після смерті 08.08.2005 року [PERSON] на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 52 по вул. Щукіна в м. Вінниці, порушує права позивача. Посилання позивача на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2014 року у справі №127/13171/14-ц суд вважає безпідставним та до уваги не приймає, оскільки предметом позовних вимог у справі №127/13171/14-ц було усунення [PERSON] перешкод в користуванні належним їй на праві власності будинком №52 по вулиці Щукіна в м. Вінниці, а не встановлення факту прийняття чи не прийняття спадщини. Таким чином, обставини щодо прийняття чи не прийняття спадщини [PERSON] судом не досліджувалися та відповідно, з цього приводу, рішень судом не приймалося. Крім того, як вбачається зі вказаного рішення, останнє винесено судом без участі [PERSON] в порядку заочного провадження, при цього з тексту рішення вбачається, що судом не досліджувалося питання щодо видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, тоді як на момент винесення рішення суду (26.12.2014р.) свідоцтво про право на спадщину [PERSON] уже було видано (21.10.2008р.) Та обставина, що [PERSON], отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку №52, що розташований по вул. Щукіна в м. Вінниці, не зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на належну йому частину житлового будинку, не має правового значення, оскільки [PERSON] не позбавлений можливості зареєструвати право власності в будь-який час. Разом з тим, відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Крім того, відповідно до статті 3 ЦПК України, до загальних засад цивільного законодавства віднесено справедливість, добросовісність та розумність. Таким чином, з урахуванням принципу справедливості суд вважає що задоволення позовних вимог у даній справі не може мати місця, оскільки свідоцтво про право на спадщину від 21.10.2008р. є відображенням волі спадкодавця. Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Згідно з частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, судові витрати слід залишити без відшкодування. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed