Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до відповідача та просить суд зняти арешт накладений на підставі постанови № 866/2-02 від 09.08.2002 року виданої ВДВС Білгород-Дністровського управління юстиції на 4/100 домоволодіння розташованого за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вулиця Дзержинського (в даний час вул.. Миколаївська), 26, яке відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить [PERSON], [INFO]. Позивач у судове засідання не зявилася, про час та місце його проведення повідомлялася належним чином. Представник [PERSON] надав до суду клопотання з проханням судове засідання провести за його відсутністю, позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх. Відділ державної виконавчої служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, проте у судове засідання представник не зявився, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до положень статті 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги [PERSON], з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Інформаційної довідки (з Державного реєстру речових правна нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження), складеної 21.10.2017 року, позивач є власницею 4/100 частин домоволодіння № 26 по вул.. Дзержинського в м. Білгород-Дністровському Одеської області. Постановою № 866/2-02 відділу ДВС Білгород-Дністровського управління юстиції від 09.08.2002 року було накладено арешт на майно позивача, а саме 4/100 частин домоволодіння № 26 по вул.. Дзержинського в м. Білгород-Дністровському. Згідно з листом № 153/22-27 від 10.01.2018 року Відділу ДВС Білгород-Дністровського міськрайонного управління, у відповідача відсутня інформація стосовно накладеного арешту та виконавчого провадження, тому у нього відсутні підстави для зняття арешту згідно положень статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», чинної на час накладення арешту, правовий зміст якої аналогічний змісту ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у чинній редакції, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6 роз'яснено, що за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володінні ним. П. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Таке ж твердження міститься і у ст. 41 Конституції України, в якій зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 321 ЦК України забезпечує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Підсумовуючи викладене, враховуючи обставини справи, суд вважає обґрунтованими доводи позивача та законними її вимоги, оскільки лише шляхом отримання судового захисту вона може припинити обтяження свого речового права.

Outcome: approved