Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про стягнення грошових коштів. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача, [PERSON] заперечували проти позовних вимог та просили відмовити у задоволенні позову. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник, [PERSON] також заперечували проти задовлення позовних вимог. Відповідач, [PERSON], про дату і час розгляду справи, повідомлений належним чином в судове засідання не з»явився. Третя особа, [PERSON] протии позовних вимог не заперечував. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Заслухавши позивачку, яка підтримала позовні вимоги, відповідачів та їх представників, третю особу та дослідивши наявні матеріали справи, суд знаходить, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню. В судовому засіданні позивачка, [PERSON] пояснила, що маючи намір придбати автомобіль для свого сина, [PERSON], вона 13 липня 2012 року, у ПАТ «ВТБ Банк» отримала кредит у розмірі 25000 грн.. 15 липня 2012 року грошові кошти в сумі 22\~000 грн. вона у присутності свого сина, [PERSON] та співмешканця, [PERSON], з яким співмешкала на той час, передала [PERSON] за покупку автомобіля [NUMBER], про що гр..[PERSON] була складена розписка. Натомість 23.08.2012 року, гр..[PERSON], діючи від імені власника автомобіля, [PERSON], склав довіреність на ім»я позивачки та її сина [PERSON] на право керування вище вказаним автомобілем, яка була посвідчена нотаріусом. Через кілька днів після даних подій, коли позивачка з [PERSON], поверталися з Сорочинського ярмарку, зламався куплений автомобіль і був відігнаний відповідачем, [PERSON] до його господарства в с.Попівка, вул..Леніна, 55, Зіньківського району, Полтавської області. На вимоги [PERSON] повернути авто до її господарства [PERSON] не реагував та до теперішнього часу не повернув вказаний автомобіль. Оригінал довіреності на право розпорядження автомобілем та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу також залишилися у відповідача, [PERSON]. З приводу повернення автомобіля в своє користування позивачка, [PERSON] зверталася до Зіньківського РВ УМВС України, де їй було відмовлено у порушенні кримінальної справи. Потім вона знову співмешкала із [PERSON] до початку січня 2013 року а потім з ним розсталися. Відповідач, [PERSON] суду пояснив, що з гр..[PERSON] він проживав однією сім»єю без реєстрації шлюбу на протязі двох років. Влітку 2012 року вони з позивачкою вирішили придбати автомобіль для власного користування за кошти, які він накопичив із заробітної плати в ТОВ «Бурат-Агро» та з коштів за оренду земельного паю його власного та земельного паю належного його матері, [PERSON]. 15 липня 2012 року на автомобільному ринку в м.Охтирка, Сумської області він домовився з гр..[PERSON] про купівлю автомобіля [NUMBER] за 22\~000 грн., що і було вчинено цього ж дня по місцю проживання останнього у с.Василівка, Лебединського району, Сумської області. Через нестачу коштів, під час слідування до місця укладення угоди, гр..[PERSON] в ПАТ «ПриватБанк» в м.Зіньків, вул..Леніна, 81, зняв 1500грн. з власної картки. [PERSON] стверджує, що на той час у нього був перелом руки і він носив гіпс, через, що не міг перераховувати кошти, а тому саме гр..[PERSON] передава кошти за куплений автомобіль. Також [PERSON] додав, що позивачкою, [PERSON], 13.07.2012 року дійсно був отриманий кредит в сумі 22502 грн., але використала вона їх на погашення уже існуючого кредиту в ПАТ «Полтава-Банк» а частину на побудову гаража для автомобіля свого сина, [PERSON], на якому вони власне і їздили на автобазар до м.Охтирка, Сумської області. [PERSON] підтвердив той факт, що при поверненні з Сорочинського ярмарку, куплений автомобіль зламався і був відігнаний ним до господарства в с.Попівка, вул..Леніна, 55, Зіньківського району, Полтавської області, яке належить йому на праві власності. Після цього вони посварилися з позивачкою і він пішов жити до власного господарства. Відповідач, [PERSON] суду вказав, що автомобіль[NUMBER] придбав за свої кошти, а тому він є власником автомобіля, який придбав у [PERSON]. Відповідач [PERSON] пояснив, що дійсно на автомобільному ринку в м.Охтирка, Сумської області, 15 липня 2012 року до нього підійшли [PERSON], [PERSON] та як йому сказали їх син, [PERSON] і домовились про купівлю автомобіля [NUMBER] за 22\~000 грн. Для чого вони прослідували до с.Василівка, Лебединського району, Сумської області для передачі коштів, оскільки покупцями було вказано, що коштів на оформлення довіреності на даний момент у них на має. Приїхавши на місце гр.. [PERSON] власноручно передала кошти в сумі 22\~000 грн. його дружині, [PERSON], а він передав їм свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу і вони поїхали. При цьому домовились, що при наявності у покупців коштів вони зв»яжуться з гр..[PERSON] для оформлення довіреності. 23 серпня 2012 року гр.. [PERSON] довіреність була формлена на [PERSON] та її сина, [PERSON], оскільки гр..[PERSON] не приїхав, як пояснила [PERSON] перебував в лікарняному закладі. Разом з даною довіреністю [PERSON] передав позивачці і генеральну довіреність видану власником автомобіля гр.. [PERSON] на його ім»я. [PERSON] додав, що в один із днів вересня 2012 року до [PERSON]. зателефонувала [PERSON] та попрохала дати їй розписку про отримані від неї кошти за автомобіль «FORD ESСORT». 27.09.2012 року гр..[PERSON] як дружина, [PERSON] написала дану розписку та передала [PERSON]. Відповідачка, [PERSON] надала покази аналогічні показам [PERSON]. Ч.1 ст.182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі (правовий режим яких носять і транспортні засоби). Їх виникнення перехід та припинення підлягають державній реєстрації. Ч.2 ст.182 ЦК України передбачено, що державна реєстрація таких прав здійснюється відповідним органом. (Відповідно до ч.4 ст.34 Закону України Про дорожній рух таким органом для реєстрації автомобілів є Державтоінспекція). Отже будь-яка фізична чи юридична особа стає власником транспортного засобу з моменту його реєстрації в підрозділі ДАІ. Згідно ст. 34 Закону України Про дорожній рухдержавній реєстрації та обліку підлягають транспортні засоби призначені для експлуатації на вуличнодорожній мережі загального користування автомобілів. Державна реєстрація і облік здійснюється органами Державтоінспекції Міністерства внутрішніх справ України, а їх порядок встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, затверджено порядок державної реєстрації (переєрестрації), зняття з обліку атвомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, зміненої в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 1371 від 23.12.2009 року, на момент виникнення спірних правовідносин Постанова кабінету Міністрів України № 1388-98 року Про затвердження Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок. Як вбачається з п.2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998 року, цей порядок є обовязковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обовязки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. Відповідно до абзацу 1 п.7 Порядку визначено, що власники транспортних засобів та особи, які їх експлуатують на законних підставах, зобовязані їх зереєструвати (перереєструвати) упродовж 10 днів після придбання (одержання). Відповідно до ст. 34 Закону України Про дорожній рух реєстрація майна, на відміну від реєстрації договору, не має правовстановлюючого значення. З такою реєстрацією законодавець не повязує виникнення у особи права власності. П. 3 ч.1 ст. 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує у двадцять та більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Письмова форма договору купівлі-продажу автомобіля передбачена й Постановою Кабінету Міністрів України № 1338-98. Нормою ч.4 ст.334 ЦК України визначено, що право власності у набувача за договором, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, виникає з моменту такої реєстрації чи нотаріальному посвідченню договору купівлі-продажу. В матеріалах справи мається рішення Зіньківського районного суду № 16072696/2012 від 5 грудня 2012 року, в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, яким гр..[PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог (а.с.42). Згідно з ст.ст. 5, 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності. За вимогами ст.. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу у межах заявлених позивачем вимог, заперечень та доказів наданих сторонами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Факт передачі грошових коштів за автомобіль та самого автомобіля сторонами не заперечується. Відповідно до ч.2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Отримуючи кошти за автомобіль, [PERSON], як дружина [PERSON], діючи до вище вказаної норми закону, склала розписку, де вони поставили свої підписи (а.с.9). Сторонами не заперечується той факт, що договір купівлі-продажу автомобіля не укладався. В позовній заяві [PERSON] посилається на статтю 1212 ЦК України. Однак, відповідно до цієї ж статті, зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов: По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння. По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою. По-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК). До відсутності правової підстави відповідно до коментаря статті 1212 ЦК України відноситься також і ситуація, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Наприклад, коли правочин, на підставі якого передавалася річ, згодом був визнаний недійсним або коли закінчився строк дії договору, на підставі якого особа користувалася майном, тощо. Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Позивачкою [PERSON] не надано суду доказів того, що вона є власником автомобіля [NUMBER]. Також позивач не надав суду доказів, що володіють саме автомобілем [NUMBER] та знаходиться він у відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], без належних правових підстав. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed