Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецталь» ім. А.М. Кузьміна» про відшкодування моральної шкоди внаслідок професійного захворювання, посилаючись на те, що вона працювала у термічному цеху ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецталь» ім. А.М. Кузьміна» у період з 04.05.1987 року по 03.04.2010 року на посаді машиніста крану металургійного виробництва, а у період з 01.02.2003 року по 04.04.2006 року - на посаді машиніста навантажувальних механізмів, зайнятих на гарячих ділянках робіт. На протязі роботи у термічному цеху відповідача вона постійно зазнавала впливу шкідливих факторів. У результаті тривалого періоду роботи у шкідливих умовах у неї виникли захворювання професійного характеру, у зв'язку з чим вона за два роки знаходилась на стаціонарному лікуванні в різних лікувальних закладах понад 90 днів. Виникнення професійного захворювання призвело до повної зміни її життєдіяльності, втрати працездатності за встановленням групи інвалідності, необхідності тривалого лікування та реабілітації. Професійне захворювання позначилось не тільки на її здоров'ї, а також і на її психічному стані. У результаті зазначеного позивач, із урахуванням зави про уточнення позовних вимог від 19.11.2014 року, оцінює спричинену їй моральну шкоду у розмірі 20000,00 гривень. Крім того, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати на правову допомогу. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини, та просила суд задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецталь» ім. А.М. Кузьміна» у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі та зазначив, що діючим законодавством про працю не передбачено відшкодування моральної шкоди у випадках втрати працездатності та заподіяння шкоди здоров'ю працівника. Крім того, позивач був повідомлений підприємством про умови праці, наявність важких та шкідливих виробничих факторів. Таким чином, будучи обізнаною про негативні наслідки впливу шкідливих факторів праці на власне здоров'я, позивач уклала трудовий договір з підприємством та продовжувала виконувати роботу в таких умовах довгий час, тим самим з власної ініціативи допускала погіршення свого здоров'я. За виконанні роботи у вищезазначених умовах праці позивач отримувала додаткові пільги та компенсації, а саме, призначення пенсії на пільгових умовах. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] працювала у термічному цеху ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» у періоди: з 04.05.1987 року по 26.08.1990 року, з 27.08.1993 року по 26.10.1994 року, з 04.04.2006 року по 02.04.2010 року за професією машиніста крану металургійного виробництва, з 08.07.1996 року по 27.04.2000 року за професією машиніста крану металургійного виробництва на гарячих роботах, з 01.02.2003 року по 28.04.2005 року, з 29.04.2005 року по 03.04.2006 року, з 03.04.2010 року по 15.05.2013 року за професією машиніста завантажувальних механізмів, зайнятих на гарячих ділянках робіт, що визнається сторонами та підтверджується санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці (а.с.16-17), актом СЕС Запорізького району (а.с.54-57), та інформацією та відповідними документами, наданими суду представником відповідача (а.с.76-77, 79-104). Згідно санітрано-гігієнічних характеристик умов праці вих.№10-20/1494 від 03.09.2012 року на протязі роботи у термічному цеху ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» на [PERSON] впливали шкідливі хімічні речовини, виробничі фактори, зокрема, пил, еквівалентний рівень шуму, еквівалентний рівень вібрації, шкідливі мікрокліматичні умови, інфрачервоне випромінювання. Загальні умови праці відносяться до III класу 2 ступеню (а.с.16-17). Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність професійного характеру захворювання Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини №677 від 11.04.2013 року [PERSON] встановлені наступні захворювання професійного характеру: вібраційна хвороба II стадії від дії загальних вібрацій, синдром вегетативно-сенсорної полінейропатії верхніх кінцівок з дистрофічним ураженням плечових суглобів у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу, ПФ другого ступеню, ліктьових суглобів у вигляді деформуючого артрозу ліктьових суглобів, ПФ першого ступеню та трофічних розладів на кистях, у сполученні з: 1) синдромом радикулопатії п/крижової полісегментарної LI, L2, S1 переважно зліва, з помірно вираженим стійким больовим та м'язово-тонічним синдромами, вираженими порушеннями біомеханики хребта, нейродистрофічними проявами у вигляді лівобічного коксоперіартрозу, ПФ першого ступеню та деформуючого артрозу колінних суглобів, ПФ першого ступеню; 2) церебральним ангіодистонічним синдромом з лівобічною пірамідною недостатністю, астено- вестибулярним синдромом помірного ступеню (а.с.14-15). Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 23.04.2013 року встановлено, що захворювання [PERSON] виникли у зв'язку з недосконалістю технологічних процесів, тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів. Причинами виникнення професійного захворювання у [PERSON] є еквівалентний рівень загальної вібрації - 104,2 дБ при гранично допустимому рівні - 101 дБ, рівень транспортної / локальної вібрації - 103,8 дБ при гранично допустимому рівні - 101/112 дБ (а.с.12-13). У зв'язку з отриманими захворюваннями за результатами огляду МСЕК [PERSON] встановлена 3 група інвалідності, ступінь втрати працездатності - 40 %, що підтверджується довідкою серії АВ №007580 від 14.05.2013 року та довідкою до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ №480496 (а.с.10, 11). Таким чином, та обставина, що позивач захворіла професійними захворюваннями, внаслідок того, що відповідачем не були створені належні і безпечні для здоров'я працівників умови праці знайшла підтвердження під час судового розгляду. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінив в 20000 гривень 00 копійок. При цьому, позивач не надав суду доказів того, чому саме таку суму він вимагає до відшкодування. Як вбачається зі змісту ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення особистих немайнових прав, право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Суд вважає, що обставини, викладені в позовній заяві, про заподіяння моральної шкоди [PERSON] внаслідок втрати нею працездатності на 40 % при виконанні роботи на підприємстві відповідача по справі, та не створення останнім належних та безпечних для життя та здоров'я працівників умов праці, знайшли підтвердження у наданих позивачем письмових доказах. У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці», в редакції від 21.11.2002 року, державна політика в області охорони праці, базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Відповідно до ст.ст.1167, 1168 ЦК України відшкодування шкоди, заподіяного працівникові внаслідок ушкодження здоров'я або у випадку смерті працівника, здійснюється винною особою, яка її завдала. За змістом ч.4 ст.23 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам, яким є позивач по справі, не залежить від відшкодування матеріальної шкоди і є одним зі способів захисту особистих немайнових прав працівників. Згідно рішення Конституційного суду України від 27.01.2004 року громадяни, яким встановлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п.4.1 цього ж рішення ушкодження здоров'я, заподіяне працівникові під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, завдають йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва особа втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж працівник, що не втрачає професійної працездатності. У зв'язку з викладеним, суд приходить до висновку, що з вини відповідача, який не забезпечив безпечні умови роботи, позивачу була спричинена моральна шкода. У зв'язку з професійним захворюванням змінилися образ і якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноваженого ним органом незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов'язків, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має бути відшкодована роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. У зв'язку з викладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, але сума, яку вона вимагає до відшкодування є, на думку суду, завищеною. Тому суд вважає за можливе,виходячи із засад виваженості та справедливості, задовольнити позов в частині стягнення моральної шкоди частково, стягнувши з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди грошові кошти у розмірі 10000 гривень 00 копійок. Вирішуючи питання щодо відшкодування понесених позивачем судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За змістом ст.ст.79, 84 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу адвоката або іншого фахівця в галузі права. Згідно ст.84 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт та розрахунок фактичних витрат робочого часу адвоката на вчинення тих чи інших дій та із зазначенням конкретно наданих послуг на зазначену суму при розгляді справи. Враховуючи, що позивачем не конкретизовано розмір витрат на правову допомогу та не проведено відповідний розрахунок, не надано суду належних доказів того, скільки часу надавалась правова допомога, вимоги позивача у цій частині суд вважає необґрунтованими. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Так як задоволена основна вимога позивача, яка була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial