Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом, в якому просила визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини за законом після матері [PERSON], яка померла 26.06.2015 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач станом на час смерті матері не знала про наявність майна, яке може бути успадковане нею за законом. 03 лютого 2006 року після смерті її бабусі [PERSON] відкрилася спадщина на земельну ділянку розташовану на території Таврійської (Кіровської) сільської ради Оріхівського району Запорізької області загальною площею 3,86 гектарів. [PERSON] про реєстрацію в Спадковому реєстрі виданого на імя [PERSON], спадкоємицею даного Сертифікату є її мати [PERSON]. Незважаючи на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області її мати [PERSON] спадщину у вигляді земельної ділянки на своє імя не переоформила. А коли мати її померла, після неї відкрилася спадщина на цю земельну ділянку, до нотаріальної контори позивач не звернулася тому що гадала про необхідність подання заяви лише через шість місяців зі смерті матері, та про необхідність переоформлення Державного акту на право приватної власності на землю на імя матері - [PERSON], звязку з цим позивач пропустила строк для прийняття спадщини та змушена звернутись до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Додатково пояснив, що позивач тривалий час після смерті своєї матері проживала на значній відстані від місця відкриття спадщини, через що також не мала можливості реалізувати своєчасно свої спадкові права. В судове засідання представник відповідача не зявився, надіслав заяву про розгляд справи без їх участі, вимоги визнає, проти позову не заперечує. Дослідивши наявні у справі письмові докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з огляду на таке. Судом встановлено, що позивач є донькою [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії І-ЖС №359047, виданим виконавчим комітетом Кіровської сільської ради Оріхівського району Запорізької області 01.11.1973 року. В подальшому позивач, своє призвіще змінила на шлюбне і після укладення 06.10.1990 року шлюбу з громадянином [PERSON], прийняла його прізвище, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу виданого Виконавчим комітетом Успенівської селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області 06.10.1990 року. Судом встановлено, що [PERSON], яка народилася 11 листопада 1941 року, є донькою [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії Ш-ЖС №49668, виданим Оріхівським відділом Реєстрації громадян цивільного стану м. Оріхові Запорізької області 15 січня 1991 року. В подальшому, своє прізвище [PERSON] змінила на шлюбне і після укладення 11.04.1981 року шлюбу з громадянином [PERSON], вона прийняла його прізвище, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу виданого Виконавчим комітетом Кіровської селищної ради Оріхівського району Запорізької області 11.04.1981 року. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV- ЗП № 022117 від 05.06.2003 року за життя бабусі позивачки, [PERSON] відкрилася спадщина на земельну ділянку розташовану на території Таврійської (Кіровської) сільської ради Оріхівського району Запорізької області, загальною площею 3,86 гектарів. На підставі Сертифікату на земельну частку (пай) серії ЗП №0131555Фокіна [PERSON] за свого життя отримала у власність земельну ділянку на території Таврійської (Кіровської) сільської ради Оріхівського району Запорізької області загальною площею 3,86 гектарів, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗП №0131555, виданого члену КСП «Ленінський шлях». 17.03.2000 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Кіровської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, зареєстрований за № 186, яким вказану земельну ділянку заповіла громадянці [PERSON]. Щодо іншого свого майна [PERSON] жодних спадкових розпоряджень не зробила. 03.02.2006 року [PERSON], бабуся позивачки, померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 032512, виданим Успенівською сільською радою Гуляйпільського району Запорізької області 06.02.2016 року, актовий запис №06. Відповідно до рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 24.09.2007 року мати позивачки встановила факт прийняття спадщини у вигляді земельної ділянки, після померлої 03.02.2006 року [PERSON], але правовстановлюючих документів на спадкове майно не отримала. 26 червня 2015 року померла [PERSON], мати позивачки, після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку, розташовану на території Таврійської (Кіровської) сільської ради Оріхівського району Запорізької області, загальною площею 3,86 гектарів. Позивач протягом шести місяців після смерті матері із заявою про прийняття спадщини за законом до нотаріуса не звернулась, оскільки вважала, що відсутнє майно, яке може бути успадковане за законом. Відповідно до положень ч.1\~ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч.1\~ст.1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1\~ст.1270 ЦК України). Відповідно до\~ст.1271 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого\~статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч.3\~ст.1272 ЦК України\~за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Позивач у встановлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини за матірю не звернулася, оскільки мала обґрунтовані підстави вважати, що спадкового майна не існує (так як у неї не було в наявності переоформленого Державного акту на право власності на землю на імя матері [PERSON]). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 та ч. 3 ст. 1296 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відтак, реалізація судом своїх дискреційних повноважень щодо визнання поважними причин пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини та визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини за своєю правовою природою є втручанням у право на спадщину, тобто й у право на мирне володіння майном в розумінні статті 1 Першого протоколу. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті першої Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті першої Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності\~у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті першої Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Оцінюючи доводи позивача та надані нею докази в обґрунтування позовних вимог, суд вважає, що у своїй сукупності вони свідчать про те, що позивач мала обєктивні труднощі у своєчасному поданні заяви про прийняття спадщини, а тому причини пропуску встановленого законом шестимісячного строку є поважними. Крім того, суд враховує, що спору з приводу спадкового майна немає, відповідач проти позову не заперечував, а тому що визнання поважними причин пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини та визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини не буде порушувати права та законні інтереси інших осіб, суперечити принципам законності, добросовісності, розумності та справедливості (ст. 3 ЦК України). Водночас відмова у задоволенні позову, за наявності встановлених судом обставин, позначатиме непропорційне втручання у право особи на мирне володіння майном. Враховуючи вищенаведене, на підставі статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.3, 1268-1272 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved