Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 31 січня 2010 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу мають дитину. Шлюб розриває з тієї причини, що вони з відповідачем не зійшлись характером та поглядами на життя. Відповідач постійно проявляв до неї неповагу, вчиняв сварки. З вини відповідача сумісне життя та збереження шлюбу сім'ї стали неможливими. З вересня 2012 року шлюбні відносини фактично припинились. Відповідач повернувся до місця свого попереднього перебування - помешкання своєї матері. Дитина залишилась на її утриманні. Примирення неможливе. У них немає спільного бюджету, разом не ведуть спільного домашнього господарства. Просить розірвати шлюб, малолітнього сина [PERSON], [INFO], залишити проживати з нею. Позивач в судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомила, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просить суд задовольнити позовну заяву повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи . Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив, від нього до суду не надходило заяви про розгляд справи у його відсутності. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд, з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом при розгляді справи встановлено, що 31 січня 2010 року між сторонами було укладено шлюб (а.с. 4). Сімейне життя подружжя не склалося. Спільного бюджету та домашнього господарства не ведуть, сім'я існує формально. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення. Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що сімейне життя подружжя не склалося, шлюбні відносини між сторонами припинено. Спільного бюджету та домашнього господарства не ведуть, сім'я існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про розірвання шлюбу. Щодо позовної вимоги про залишення малолітнього сина [PERSON], [INFO], проживати разом з позивачем, то вона підлягає до задоволення повністю з наступних підстав. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу Україниякщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року було проголошено Декларацію прав дитини, яку визнає держава Україна та дотримується її принципів. Так, батьки неповнолітньої дитини зобов'язані забезпечувати їй спеціальний режим, освіту і піклування, необхідні з огляду на її особистий стан, дитина повинна зростати в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості. Відповідно до п.6 даної Декларації малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Судом при розгляді справи встановлено, що строни є батьками [PERSON] - [INFO] (а.с. 5). Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що [PERSON] є малолітньою дитиною. При цьому вимогами чинного законодавства України чітко визначено, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення даної позовної вимоги в повному об'ємі та залишити проживати малолітню дитину [PERSON] за місцем проживання його матері та позивача по справі.

Outcome: approved