Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до Дніпропетровської міської ради, у якій уточнивши свої позовні вимоги, просить суд визнати її особою, яка перебувала на утриманні [PERSON] більше року до його смерті та визнати за нею право власності на спадкове майно, що складається з 1/2 частки квартири, розташованої в [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті її вітчима [PERSON], померлого [INFO]. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на наступні обставини. Вона є пенсіонеркою, інвалідом, ветераном праці та має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів (учасників) війни, змушена звернутися до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська за захистом своїх прав. Вона народилася [INFO] у селі Олексіївка Павлоградського району Дніпропетровської області. Її мати [PERSON] з 1946 року перебувала в цивільному шлюбі з [PERSON], для якого вона була падчеркою, але до теперішнього часу вважаю його за рідного батька. Її мати і її цивільний чоловік [PERSON] все життя проживали разом однією родиною з вказаного періоду до самої смерті. Вона також все своє життя проживала з ними, навіть, коли була одружена за [PERSON]. У 1983 році їй зробили тяжку операцію і стан її здоров'я значно погіршився. У 1984 році їй була призначена інвалідність і з цього періоду вона проживаючи разом з батьками, перебувала на їх утриманні, батьки надавали їй матеріальну допомогу та здійснювали за нею відповідний догляд. Її шлюб з чоловіком [PERSON] був не найкращий. Шлюб не склався з-за стану її здоров'я, вони після її операції не жили з ним однією сім'єю, не вели спільного господарства, оскільки вона потребувала догляду і такий догляд надавали їй батьки. Її чоловік [PERSON] помер [INFO]. В зв'язку з тим, що стан її здоров'я погіршувався та в зв'язку з тим, що вона потребувала кваліфікованої медичної допомоги, а в селі такої надати не було кому, мати та вітчим вирішили продати їхній будинок в селі Олексіївка Павлоградського району Дніпропетровської області та переїхати жити у місто. Отримані від продажу будинку гроші вони вирішили спрямувати на придбання квартири у місті та її лікування. Після продажу будинку, у 1989 році батьки та вона переїхали жити у м. Дніпропетровськ з метою надання їй можливості отримувати належну медичну допомогу. Її мати [PERSON] померла [INFO]. Після її смерті вони разом з вітчимом прийняли рішення поміняти квартиру на меншу. В порядку обміну, вони із трикімнатної квартири переїхали в двокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS], в якій проживали разом з 05 березня 1992 року, про що свідчить штамп у її паспорті про прописку. Після смерті матері вона залишилася одна на утриманні вітчима [PERSON], оскільки з 1985 року вона вже перебувала на пенсії та була інвалідом, а її чоловік помер. За станом свого здоров'я вона потребувала відповідного догляду, який їй до своєї смерті надавав вітчим [PERSON] Вони разом з ним проживали однією сім'єю, вітчим утримував її на гроші, які вони з її матір'ю отримали з продажу свого будинку у селі. Також вони з вітчимом витрачали отримані після обміну квартири гроші (доплату після обміну з 3-кімнатної квартири на 2-кімнатну) направляли на їхнє з ним лікування. Крім того, у вітчима були власні заощадження, які він також спрямовував на своє і її лікування. В кожного з них були свої обов'язки в сім'ї, які допомагали їм виживати, так вітчим ходив в магазин, аптеку, а вона готувала їжу, прала, оскільки виходити з дому не мала можливості. Незважаючи на свій вік [PERSON] турбувався про неї як за маленькою дитиною і робив це краще рідного батька та чоловіка, що дало їй можливість в подальшому стати на ноги. У 1993 році разом з вітчимом вони скористувалися своїм правом на приватизацію та приватизували квартиру в якій проживали удвох та 01 червня 1993 року отримали Свідоцтво про право власності на житло. Її вітчим [PERSON] на утриманні якого вона перебувала помер [INFO]. Вона звернулась до Шостої Дніпропетровської Державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], померлого [INFO], на спадкове майно, що складається з 1/2 частки квартири в [ADDRESS]. З ретельних пояснень нотаріуса вона зрозуміла, що вони разом з вітчимом приватизуючи квартиру не розуміли правових наслідків цієї юридичної дії, не розуміли, що і йому і їй необхідно було зробити на випадок смерті, а саме скласти заповіти. Вона тільки тепер зрозуміла, що двадцять років тому (на початку дев'яностих років минулого століття) ні вона ні він таких слів як спадщина та нотаріус не знали, не розуміли також що таке заповіт і як він складається. Постановою державного нотаріуса Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Головного управління юстиції у Дніпропетровській області Карлової Т.Г. від 03 грудня 2014 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] з таких підстав: статтями 524, 529 та 530 Цивільного кодексу України від 1963 року передбачена тільки перша та друга черга спадкування, до яких громадяни, які проживали разом із спадкодавцем більш ніж п'ять років не входять. Вважає, що державний нотаріус, відмовляючи їй у видачі свідоцтва про право на спадщину застосувала неправильну правову норму. Так, відповідно до ст. 531 Цивільного кодексу України від 1963 року встановлено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Вона на той час вже більше восьми років перебувала на пенсії, була інвалідом та більше двох років перебувала на утриманні свого вітчима [PERSON], а до цього з 1985 року на утриманні своєї матері та вітчима. В квартирі вона проживає з 05 березня 1992 року до теперішнього часу. Фактично вона після смерті вітчима [PERSON] прийняла у спадщину належну йому 1/2 частку квартири та все його майно, що залишилось після його смерті (домашню обстановку, телевізор, холодильник, пральну машину). Інша 1/2 частка квартири належить їй на праві власності в результаті приватизації. Наведені вище факти повною мірою свідчать про те, що вона перебувала на утриманні свого вітчима [PERSON] більше одного року до його смерті. Враховуючи наведене вище, вона має право на спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], згідно ст. 531 Цивільного кодексу України в ред. 1963 року, на спадкове майно, що складається з 1/2 частки квартири в [ADDRESS]. В судовому засіданні В судовому засіданні представник позивачки підтримала пред'явлену позовну заяву та просила її задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилалася на обставини викладені у позовній заяві. Представники Дніпропетровської міської ради, Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори повідомлялися належним чином про місце та час судового розгляду справи, але в судове засідання не з'явилися, заперечень проти позову не надали, своїх представників до суду не направили. Враховуючи, що відповідач та третя особа не з'явилися у судове засідання без поважних причин, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.ст. 224-226 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] народилася [INFO] в с. Олексіївка Павлоградського району Дніпропетровської області. Згідно із свідоцтвом про народження її батьками є [PERSON] та [PERSON]. Мати позивачки померла [INFO] в м. Дніпропетровську в результаті захворювання на бронхіальну астму, а чоловік позивачки помер [INFO] в м. Дніпропетровську. Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 01 червня 1993 року спірна квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON], має загальної площі 45,0 кв.м. та житлової 27,3 кв.м. [PERSON] помер [INFO] в м. Дніпропетровську в результаті захворювання на генералізований атеросклероз, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому ? частину квартири [ADDRESS]. За життя [PERSON] не залишив заповіту. До моменту відкриття спадщини [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою спірної квартири разом зі своєю падчеркою [PERSON], про що свідчить довідка житлової організації за місцем проживання - КП «ЖЕП № 21» ДМР. В судовому засіданні допитані у якості свідків гр. [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю в квартирі [ADDRESS] з березня 1992 року. [PERSON] доводиться [PERSON] падчеркою. Останній опікувався позивачкою, придбавав їй необхідні ліки, надавав матеріальне забезпечення, оскільки та хворіла на тяжкі захворювання і не могла доглядати за собою самостійно. [PERSON] до своєї смерті повноцінно утримував [PERSON] та надавай їй усю необхідну допомогу. Після смерті [PERSON] позивачка здійснювала організацію його поховання та залишилася проживати у спірній квартирі, де мешкає і по цей час. Вказані свідками обставини підтверджуються дослідженими у судовому засіданні сімейними фотознімками [PERSON] та позивачки [PERSON], які були в оригіналах досліджені у судовому засіданні та їхні копії були долучені до матеріалів справи. Як вбачається із матеріалів наданої до суду спадкової справи № 805/2014 від 28.11.2014 року, позивачка 28.11.2014 року звернулася до Шостої Дніпропетровської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] З матеріалів спадкової справи також вбачається, що в період з [INFO] по 28 листопада 2014 року із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкові справи не заводилися, а свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Постановою державного нотаріуса Шостої ДДНК від 03.12.2014 року позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], з посиланням на те, що така нотаріальна дія суперечитиме ЦК УРСР від 18.07.1963 р., оскільки цим законом не передбачено право громадянина, який проживав із спадкодавцем більше ніж п'яти років однією сім'єю до моменту відкриття спадщини, бути спадкоємцем за законом. Проте, суд з такими висновками нотаріуса повністю погодитися не може Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24.06.1983 №4 (яка була чинна на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON]) встановлено, що при вирішенні спорів про право на обов'язкову частку в спадщині, судам необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 535 ЦК право на таку частку за іншими, окрім неповнолітніх і непрацездатних дітей спадкодавця (включаючи усиновлення), непрацездатних дружини, батьків (усиновителів), особами, у тому числі онуками і правнуками, може бути визнано лише в разі, коли вони, будучи непрацездатними, перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Обов'язкова частка у спадщині визначається з урахуванням усіх спадкоємців за законом тієї черги, котра при відсутності заповіту закликалася б до спадкування, а також утриманців спадкодавців, які мають право на спадщину. Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7 (яка чинна на теперішній час, норми якої охоплюють положення Цивільних кодексів України від 1963 року та від 2003 року), встановлює, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї тощо. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, встановлено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 531 ЦК УРСР передбачено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає, що [PERSON] має право на спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], у відповідності до ст.ст. 531, 549 Цивільного кодексу УРСР (в ред. 1963 р.), на 1/2 частку квартири розташованої в [ADDRESS], яка за життя належала спадкодавцю, як особа яка перебувала на утриманні померлого не менше одного року до його смерті, та як особа, яка прийняла спадщину, оскільки саме вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] законні, обґрунтовані та підлягають повному задоволенню. Враховуючи, що [PERSON] є особою, що відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, судові витрати відносяться на рахунок держави.

Outcome: approved