Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Берегівського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивований наступним. У 2011 році [PERSON] звернувся до позивачки з проханням позичити йому 3000 доларів США на відкриття продуктового магазину в с. Бадалово. Вона, знаючи останнього, як відповідальну і порядну людину, 12 травня 2011 року надала йому прохану суму коштів. Пізніше, в листопаді 2012 року [PERSON] знову звернувся до неї, на цей раз він просив позичити йому 5 000 доларів США на ремонт магазину. Позивачка тоді - 23 листопада 2012 року позичила йому 4 000 євро, що по тодішньому курсу відповідало 5 000 доларів США. Протягом листопада 2012 року - липня 2013 року відповідач позичив від позивачки ще 2 600 доларів США (13 лютого 2013 року - 1 600 доларів США, 11 квітня 2013 року - 1 000 доларів США), 200 євро (09 грудня 2012 року) та 252 900 грн. (29 грудня 2012 року - 6 900 грн.), 06 лютого 2013 року - 32 000 грн., 25 лютого 2013 року - 64 000, 12 квітня 2013 року - 76 000 грн., 08 травня 2013 року - 74 000 грн.) для придбання необхідних товарів. Вказані кошти вона давала йому тому, що бачила, що він витрачав їх за призначенням (на ремонт приміщення, оформлення дозвільних документів, закупку товарів та ін.). Таким чином, протягом травня 2011 року - липня 2013 року між позивачкою і [PERSON] в усній формі було укладено десять договорів позики, згідно з якими вона передала останньому у власність грошові кошти на загальну суму 5 600 доларів США, 4 200 євро та 252 900 грн., які відповідач зобов'язався повернути їй на вимогу. Однак відповідач неохоче повертав борг. Але після кількох сварок відповідач почав потроху повертати борг позивачці. З 16 листопада 2012 року по 31 травня 2013 рік він повернув 1 000 доларів США, 200 євро та 138 500 грн. 16 жовтня 2013 року останній повернув позивачці ще 1 000 доларів США, 04 липня 2014 року - ще 500 доларів США, а 17 лютого 2015 року - ще 30 000 грн. Таким чином, за період з 16 листопада 2012 року по 17 лютого 2015 рік відповідач повернув позивачці всього 2 500 доларів США, 200 євро та 168 500 грн. Відтак, на сьогоднішній день відповідач боргує позивачці ще 3 100 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 72 881 грн., 4 000 євро, що згідно офіційного курсу НБУ становить 102 120 грн., та 84 400 грн., всього 259 401 грн. І отже, позивачка просила стягнути з відповідача суму коштів, які він їй заборгував. Позивачка [PERSON] та її представник Пуканич Е. В. у судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав заяву, у якій просив розглянути справу у його відсутності за участю представника Снігур Я. Е. Представник відповідача Снігур Я. Е. у судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів його безпідставності, вказуючи на те, що висновок органу внутрішних справ не може вважатися належним та допустимим доказом укладення договору позики між сторонами. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона позичила у позивачки [PERSON] 4000 євро для заняття бізнесом - туризмом, і на ці кошти вона планувала провести ремонт пансіонату в с. Бадалово Берегівського району. Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що у позові слід відмовити, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ж з ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Позивачка у позовній заяві зазначає, було між нею та відповідачем було укладено договір позики на загальну суму 5 600 доларів США, 4 200 євро та 252 900 грн., що перевищує більш як у десять разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і тому такий договір повинен був бути укладений у письмовій формі. Статтею 207 ЦК України визначено вимоги до письмової форми правочину, зокрема, що його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Вважаємо, що висновок Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області № 39/205 (далі - Висновок) не є належним доказом на підтвердження факту укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] Так, представником відповідача стверджено, що відповідач [PERSON] є угорцем, і не володіє належним чином українською мовою, а Висновок грунтується на його поясненнях, наданих без участі перекладача, і записаних ДІМ Берегівського РВ сержанта міліції Олах В. Я. Суд насторожує вказівка під кінець пояснення, де записано: «Поясненя з моїх слів запісано верно, мною прочітано в чому і роспісуюс.». Таке дійсно свідчить про те, що особа, яка це написала, не володіє належним чином українською мовою. Крім того, свої пояснення [PERSON] давав без адвоката, невідомо, чи дійсно він усвідомлював, що він підписував, і чи він розумів, що має право на адвоката. Покази свідка [PERSON] не мають відношення до предмету спору і ними не можна доводити чи спростовувати позовні вимоги. За таких обставин, так як позов є недоведеним, у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed