Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із вказаним вище позовом, в якому з урахуванням уточнюючих позовних вимог просить: 1.) розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON], укладений 07 листопада 2013 року та зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, актовий запис №538; після розірвання шлюбу залишаюся на прізвищі [PERSON]; 2.) визнати спільним майном подружжя автомобіль марки Opel Astra, загальний легковий седан -в, номер кузова Y6DOTGF697X012231- чорного кольору, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХХ 530354, реєстраційний номер [NUMBER]; поділити автомобіль між сторонами - автомобіль залишити відповідачу, з відповідача стягнути в її користь ? частину вартості автомобіля, що становить 50000 (п»ятдесят тисяч) гривень ; 3.) стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та заяв про зебезпечення доказів і забезпечення позову. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 07 листопада 2013 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 538. Від даного шлюбу у них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Після одруження вони проживали у будинку її батьків в с.Дережичі по вул.Миру, 19, при цьому відповідача взагалі не цікавило питання утримання житла, сплати комунальних послуг, харчування. Останнім часом між ними погіршилися подружні відносини. Спочатку сімейного життя між ними були нормальні стосунки. Однак, згодом почалися сварки, непорозуміння. Відповідач працює підприємцем, а в нічний час - неофіційно таксистом. Він міг по п»ять діб не ночувати дома; коли приходив, починав скандалити, ображати. Її прохання припинити таку поведінку не дали бажаного результату. Його не цікавить дитина, її виховання та стан здоров»я. Він перестав приділяти їй увагу як жінці. Всі її прохання чи пропозиції сприймалися в «штики» з незадоволеннями та злістю. Її старання зберегти сім'ю, бо є дочка, яка потребує батьківського тепла, уваги, відповідного виховання, залишені без жодної уваги відповідача. Вона попросила відповідача, щоб забрався з будинку її батьків, і перейшов проживати до свого будинку в с.Залужани. Вони фактично настільки різні люди, що їх нічого не поєднує як подружжя. У відповідача відсутні християнські цінності щодо шлюбу, поваги та любові до дружини, дитини. Єдиним виходом із ситуації, яка склалася, є розірвання шлюбу. Вважає, що будь-яке спільне подружнє життя з відповідачем та збереження шлюбу неможливе, оскільки це б суперечило її інтересам та інтересам дитини. Вона втратила почуття ліобові та поваги до відповідача. Примирення між ними неможливе, настоює на розлученні. За час шлюбу вони за спільні кошти придбали легковий автомобіль марки Opel Astra, загальний легковий седан-в, номер кузова Y6DOTGF697X012231- чорного кольору, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХХ 530354, реєстраційний номер [NUMBER]. У добровільному порядку відповідач відмовляється поділити спільно набуте за час шлюбу майно. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Після того, як вона подала позов, про що стало відомо відповідачу (до того припинили спільне проживання з відповідачем, він перебрався проживати у належний йому будинок в с.Залужани), він без її згоди продав спірний автомобіль, виручені від продажу автомобіля кошти залишилися в розпорядженні відповідача і використані ним не в інтересах сім»ї, так як між ними припинені фактичні подружні відносини. Не дивлячись на те, що відповідач умисно занизив ціну продажу автомобіля, його ринкова вартість становить більше шести тисяч доларів, що в гривневому еквіваленті на момент продажу складало більше 150000 (сто п»ятдесят тисяч) гривень, у неї не має можливості фактично «бігати» за його друзями, яким він продав автомобіль, а сам надає на цьому автомобілі послуги таксі і надалі продовжує коритсуватися автомобілем, тому просить суд стягнути з відповідача половину вартості проданого автомобіля, що становить 50000 гривень. Представник позивача в даному судовому засіданні, уточнені позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позові, просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов визнали частково, а саме визнали в частині розірвання шлюбу, що стосується решти позовних вимог то просять відмовити з підстав викладених в письмовому запереченні. Зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного. Із свідоцтва про шлюб виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, серії І-СГ № 216470, вбачається, що 07 листопада 2013 року [PERSON] та Сов»як [PERSON] уклали шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Бігун». Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам \~сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. За час шлюбу сторони за спільні кошти придбали легковий автомобіль марки Opel Astra, загальний легковий седан-в, номер кузова Y6DOTGF697X012231- чорного кольору, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХХ 530354, реєстраційний номер [NUMBER]. У добровільному порядку відповідач відмовляється поділити спільно набуте за час шлюбу майно. Згідно статті 60 Сімейного кодексу України «Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя» майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу), при цьому вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя: згідно частин 3 та 4 статті 368 Цивільного кодексу України «Право спільної сумісної власності» майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі; згідно частини 1 статті 61 СК України «Обєкти права спільної сумісної власності» обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; згідно статті 63 СК України «Здійснення подружжям права спільної сумісної власності» дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; а згідно із ч.1 ст.69 СК України «Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя» дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому, Постановою Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», надано розяснення щодо розподілу спільно нажитого майна подружжя. Так, в п. 19 вказаної Постанови зазначено наступне: «Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє». В той же час, згідно п. 23 цієї Постанови, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом; а згідно частин 1, 2 та 3 статті 372 Цивільного кодексу України «Поділ майна, що є у спільній сумісній власності» майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, а у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється; а згідно частини 2 статті 364 ЦК України «Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності» якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України) співвласник , який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Також, згідно статті 70 Сімейного кодексу України «Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності» зазначено про те, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, а при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення; крім цього, за рішенням суду частка майна дружини або чоловіка може бути збільшена, якщо з нею або з ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів (коштів на утримання дитини), які вони одержують, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей тощо; згідно положень частин 1 та 2 статті 71 СК України «Способи та порядок поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя» майно, що є субєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між чоловіком та дружиною в натурі, при цьому якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом; у даному випадку суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Виходячи з наведених норм права, суд прийшов до переконання, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки сторонами не наведено істотних підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя та судом таких не здобуто. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується відповідачем, останній 29 березня 2016 року без згоди дружини продав автомобіль за 100000,00 грн., виручені від продажу автомобіля кошти залишилися в розпорядженні відповідача і використані ним не в інтересах сім»ї, так як між ними припинені фактичні подружні відносини, а тому позовна вимога щодо стягнення з відповідача ? частини вартості автомобіля в сумі 50000,00 грн., підставна та підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги в частині залишення автомобіля відповідачу, то така задоволенню не підлягає оскільки останній здійснив відчуження цього автомобіля, за що отримав кошти. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1102,41 грн. (551,21 грн.+275,60грн.+275,60 грн.)

Outcome: approved