Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сокирянського районного суду із вказаним вище позовом. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.12.2014 року та рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 25.02.2016 року, їй на праві власності належить 5/6 частки житлового будинку літ. «Г», загальною площею 61,7 м. кв., в тому числі житловою площею 39,8 м. кв., а також господарських будівель і споруд: літня кухня, з підвалом літ. «Д»; сарай літ. «Е»; гараж літ. «Є»; сарай, літ «Ж»; ворота/огорожа №1-2, розташовані за адресою: [ADDRESS]. Відповідачу, згідно рішення Сокирянського районного суду, належить 1/6 частки вказаного будинку, включаючи господарські споруди. Оскільки частка відповідача у праві спільної часткової власності на будинок є незначною та не може бути виділена в натурі, відповідач за спірною адресою ніколи не проживав та не проживає, спільне проживання та користування вказаним будинком є неможливим, відповідач більше десяти років проживає разом із своєю дружиною в належному їй будинку, просила припинити право спільної часткової власності відповідача на спірний будинок в розмірі 1/6 частки, перерахувавши на його користь суму її вартості, внесену нею на депозитний рахунок суду та визнати за нею право власності на 1/6 частки у спірному майні. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказуючи що припинення його права власності на частку у спірному майні завдасть істотної шкоди його правам та інтересам, оскільки він не має у власності будь-якого іншого житла. Із наданою позивачем оцінкою вартості належної йому частки будинковолодіння він не погоджується, оскільки оцінка вартості будинку та його часток проводилася експертом без попередження його про кримінальну відповідальність, у зв'язку з чим вона є неналежним доказом. Вважає що спільний з позивачем будинок можна поділити в межах належних їм часток для спільного проживання та користування, однак позивач на це не погоджується. Враховуючи наведене, просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши думку всіх учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, встановивши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на таке. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Судом встановлено, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] є власницею 5/6 частки житлового будинку літ. «Г», загальною площею 61,7 м. кв., в тому числі житловою площею 39,8 м. кв., а також господарських будівель і споруд: літня кухня, з підвалом літ. «Д»; сарай літ. «Е»; гараж літ. «Є»; сарай, літ «Ж»; ворота/огорожа №1-2, розташовані за адресою: [ADDRESS]. [PERSON], є власником 1/6 частки вказаного житлового будинку, включаючи господарські будівлі. Частиною 1 статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи із змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним, а отже право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст.365 ЦК України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі: 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 від 15.05.05.2013 року висловив правову позицію, згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Також, і під час розгляду іншої справи № 6-68цс14, Верховний Суд України сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз'яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. З постанови Верховного Суду України вбачається, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п.1-3 ч. 1 ст.365 ЦК України, яка обов'язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п.4 ч.1 цієї статті. Так, згідно висновку експертного будівельно-оціночного дослідження житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS], проведеного експертом Борисяком Л.М. 04.05.2016 року, ринкова вартість житлового будинку з належними будівлями та спорудами становить 101743 грн. Ринкова вартість 1/6 частини житлового будинку з належними будівлями та спорудами становить 16957 грн. Окрім того, експертом визначено, що технічна можливість виділу в натурі 1/6 частини спірного будинковолодіння по [ADDRESS], належної [PERSON] згідно рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 25.02.2016 року неможлива, оскільки не можуть бути виділені в натурі приміщення, які б відповідали вимогам будівельних норм і правил, що пред'являються до житлових та підсобних приміщень. Згідно квитанції №0.0.555733898.1 від 20.05.2016 року, [PERSON] було внесено на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області, визначену оцінювачем вартість 1/6 частки спірного будинковолодіння в сумі 16957 грн. З відповідей т.в.о. начальника Сокирянського РВ УМВС № 41/5216 від 09.06.2014 року та №5448 від 14.06.2014 року вбачається, що [PERSON] зверталася до працівників міліції з приводу суперечок із своїм братом [PERSON] стосовно належного їм будинковолдодіння. Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, довідки про склад сім'ї №1330 від 06.06.2016 року, копії свідоцтва про право власності від 04.06.2015 року та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, [PERSON] зареєстрований та проживає в будинку своєї дружини, належного їй на праві приватної власності за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, враховуючи наведені норми закону та встановлені обставини суд вважає, що спільне користування майном між сторонами є неможливим, частка відповідача у спірному майні є незначною, згідно доказів наданих позивачем, виділення її в натурі неможливе, відповідач та члени його сім'ї забезпечені іншим житлом, а тому наявні всі умови, передбачені ст. 365 ЦК України, які дають право суду ухвалити рішення про припинення права на частку [PERSON] у спільному майні. При цьому, суд не бере до уваги доводи відповідача стосовно того, що висновок експерта-оцінювача є неналежним доказом в даній цивільній справі та визначена ним вартість частки його майна не відповідає ринковим цінам з огляду на таке. Згідно ч.3 ст.10 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду даної справи, відповідачем не було надано суду будь-який належних та допустимих доказів того що належна йому частка у спірному будинковолодінні може бути виділена в натурі. Клопотання про призначення відповідної судової експертизи про визначення можливості і варіантів виділення належної йому 1/6 частки будинковолодіння, відповідачем не заявлялося. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» №3674-VІ від 08.07.2011 року, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, позивачем сплачується судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються інваліди І та ІІ груп, позивачі-громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасники бойових дій у справах, пов'язаних з порушенням їхніх прав. Згідно посвідчення [NUMBER] від 01.10.2007 року, [PERSON] є учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС ІІ категорії. За таких обставин, судовий збір за подання до суду позовної заяви [PERSON] слід стягнути з відповідача на користь держави. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи належать, зокрема, витрати на правову допомогу та витрати пов'язані із проведенням судових експертиз. Згідно угоди про надання правової допомоги від 26.05.2016 року, укладеної між [PERSON] та [PERSON], останній зобов'язався надати [PERSON] правову допомогу, як представник у цивільній справі у відповідності до ст. 38 ЦПК України. Відповідно до наданого представником позивача розрахунку, сума вартості наданих ним послуг [PERSON] складає 1258 грн. Разом з тим, виходячи з норм діючого законодавства, суд вважає, що дії [PERSON], які він здійснював як в процесі судового розгляду справи, так і під час підготовки справи до судового розгляду, повинні розцінюватися не як надання правової допомоги адвокатом, а як представництво інтересів позивача. Оскільки, надання допомоги представником не відноситься до виду судових витрат в розумінні ст.79 ЦПК України, понесені позивачем витрати по оплаті послуг представника не підлягають відшкодуванню, а тому позивачу слід відмовити в частині стягнення на її користь витрат на правову допомогу за представництво в суді в сумі 1258 грн. Окрім цього, слід відмовити позивачу також і в стягненні на її користь з відповідача вартості проведеної оцінки будинковолодіння в сумі 1200 грн., оскільки наданий в додатку до позовної заяви висновок експертного будівельно-оціночного дослідження житлового будинку від 04.05.2016 року за своєю правовою природою не є висновком судового експерта, за результатом призначення судом відповідної судової експертизи.

Outcome: approved