Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить, з усіма уточненнями: скасувати та визнати незаконним наказ від 26.12.2019 № 27 Державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій» про звільнення [PERSON] ; поновити [PERSON] на посаді начальника навчально-методичного відділу Державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій»; стягнути з Державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.12.2018 по 17.08.2020 у розмірі 208 634,54 грн. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 04.02.2002 вона працювала на посаді начальника навчально-методичного відділу ДНЗ «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій». 29.12.2018 наказом від 26.12.2018 № 27 її було звільнено із вказаної посади відповідно до Розпорядження голови Закарпатської обласної державної адміністрації № 691 від 29.10.2018 «Про припинення (ліквідацію) державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій» за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією організації. Рішенням Закарпатського окружного суду від 10.10.2019 у справі № 260/169/19 визнано нечинним та скасовано розпорядження голови Закарпатської обласної державної адміністрації № 691 від 29.10.2018 «Про припинення (ліквідацію) державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій», а постановою Восьмого апеляційного суду від 05.02.2020 вказане рішення залишено без змін. Таким чином, з 05.02.2020 відпала правова підстава для винесення наказу про звільнення, а відтак таке здійснене незаконно. 18.03.2020 - Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області (далі - судом) відкрито провадження по справі; постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач - [PERSON] та її представник - [PERSON] не з`явилися, через канцелярію суду надійшла заява позивача про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує, просить задовольнити їх в повному обсязі. У судове засідання відповідач - Державний навчальний заклад «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій» свого представника не направив, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Своїм правом на подання відзиву не скористався. У судове засідання відповідач - Закарпатська обласна державна адміністрація свого представника не направила, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Згідно з поданим відзивом, відповідач заперечує проти позову, просить у ньому відмовити у повному обсязі та закрити провадження по справі у зв`язку з пропуском позивачем строку на звернення до суду, так як з наказом про звільнення позивач була ознайомлена в день його видачі 26.12.2018. Окрім того, при розгляді адміністративної справи № 260/169/19, на яку посилається позивач, ухвалою від 25.04.2019 судом було закрито провадження в частині позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку та роз`яснено можливість звернення з такими в порядку цивільного судочинства. А тому, позивач володіла інформацією куди потрібно звернутися для захисту своїх порушених прав та не скористалася своїм правом у передбачені законодавством строки. Окрім того, відповідач не погоджується із здійсненим позивачем розрахунком середньої заробітної плати, оскільки справа про поновлення на роботі розглядається з березня поточного року, її розмір не може бути більшим, ніж за один рік в силу ст. 235 КЗпП України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, з 04.02.2002 позивач працювала на посаді начальника навчально-методичного відділу Державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій». Вказане також підтверджується відомостями з трудової книжки позивача. 29.10.2018 головою Закарпатської обласної державної адміністрації прийнято Розпорядження № 691 від 29.10.2018 «Про припинення (ліквідацію) державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій» (далі - Розпорядження № 691). Того ж дня, 29.10.2018 позивач отримала попередження про звільнення з роботи згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. 29.12.2018 відповідно до Розпорядження № 691 у зв`язку з ліквідацією Державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій» позивача - [PERSON] звільнено з посади начальника навчально-методичного відділу Державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій» відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією організації. Вказане підтверджується наказом Державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій» від 26.12.2018 № 27 «Про звільнення [PERSON] ». Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Як встановлено судом, Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 по справі № 260/169/19 за позовом [PERSON] , [PERSON] до Закарпатської обласної державної адміністрації про визнання розпорядження нечинним, позовні вимоги задоволено, розпорядження голови Закарпатської обласної державної адміністрації № 691 від 29.10.2018 «Про припинення (ліквідацію) державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій» - визнано нечинним та скасовано. Вказане судове рішення залишено без змін Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.02.2020, набрало законної сили. Таким чином, ліквідація державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій» - не була проведена. За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch) - в процесі припинення вказана організація не перебуває. В ході розгляду справи сторонами даний факт також не спростовано. З матеріалів справи також випливає, що після ухвалення вищевказаного судового рішення по справі № 260/169/19, позивач 10.03.2020 зверталася із заявою до в.о. голови Закарпатської обласної державної адміністрації, в якій просила вжити заходів щодо відновлення правового становища, яке існувало до прийняття вищевказаного розпорядження голови Закарпатської обласної державної адміністрації № 691 від 29.10.2018. Листом Закарпатської обласної державної адміністрації за вих. № Ко-01544/03-05 від 08.04.2020, позивача повідомлено про те, що відновлення роботи державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій» та поновлення її на роботі можливе виключно при наявності фінансування вказаного закладу. З огляду на наведене, позаяк Розпорядження № 691, яке було підставою ліквідації Державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій» та, яке було покладено в основу наказу про звільнення позивача, - визнано нечинним та скасовано в судовому порядку, то з моменту його скасування підстава для звільнення позивача фактично відпала, а відтак має місце порушення трудових прав позивача (звільнення без законної підстави), яке підлягає судовому захисту. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність визнання незаконним та скасування наказу Державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій» від 26.12.2019 № 27 «Про звільнення [PERSON] ». Згідно з положеннями ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата. Нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів. Пунктом 10 Порядку передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплати провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 22.05.2019 по справі № 572/2429/15-ц, тлумачення частини другої статті 235 КЗпП, пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, свідчить, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. При цьому, якщо за період від часу звільнення працівника до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу заробітна плата працівника підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів. Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Визначаючи розмір середньої заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу у цій справі, суд приходить до висновку, що такий підлягає стягненню не більше як за один рік в силу ст. 235 КЗпП України. Таким чином, вимушений прогул позивача складає 249 робочих днів (з 29 грудня 2018 року до 29 грудня 2019 року). Виходячи з наявної в матеріалах справи Довідки про доходи за 2018 рік [PERSON] , заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи (жовтень-листопад 2018 року) становила 20 016,95 грн. (11391,75+8625,20); кількість робочих днів за вказаний період складає - 44 дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 454,93 грн. (20016,95/44). Щодо вимог про застосування коефіцієнта коригування підвищення посадового окладу, то така задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено відповідними доказами, що за період від часу її звільнення і до сьогодні у Державному навчальному закладі «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій» здійснювалося підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів. Жодних доказів на підтвердження вказаного факту матеріали справи не містять. Таким чином, відповідно до ст. 235 КЗпП України з Державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій» підлягає стягненню на користь позивача сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один рік у розмірі 113 285,04 грн. (249 робочих днів * 454,96 грн.) з утриманням з цієї суми податківта інших обов`язкових платежів. Щодо строку звернення до суду із позовом Як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 24.11.2004 № 22-рп/2004, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України, місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Згідно з ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов`язують оточуючих, органи державної влади та інших суб`єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника. Як випливає з матеріалів справи, позивач як на поважність причин пропуску строку звернення вказує, що тільки з моменту набрання 05.03.2020 законної сили рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 у справі № 260/169/19, яким визнано нечинним та скасовано розпорядження голови Закарпатської обласної державної адміністрації № 691 від 29.10.2018 «Про припинення (ліквідацію) державного навчального закладу «Закарпатський обласний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій» в правовому полі виникли підстави для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, який був винесений на підставі та на виконання скасованого та визнаного нечинним розпорядження голови Закарпатської ОДА. До цього часу, позивач не могла звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі, а відтак вважає причини пропуску строків такими, що об`єктивно непереборні, не залежали від її волевиявлення, пов`язані з дійсними істотними перешкодами для звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Щодо доводів відповідача з цього приводу, то суд оцінює такі критично і, окрім того, вважає за необхідне зазначити, що надана відповідачем копія ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.04.2019 по справі № 260/169/19 не спростовує того факту, що правова підстава для звернення до суду з даним позовом виникла з набранням законної сили рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 у справі № 260/169/19. Вирішуючи питання про поновлення позивачу строку звернення до суду за захистом трудових прав та перевіряючи доводи позивача щодо поважності пропуску цього строку, суд дійшов висновку, що хоча позивач і звернулася до суду з пропуском строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, однак такий підлягає поновленню, оскільки визнається судом таким, що пропущений з поважних причин. На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в дохід держави. На підставі ст.ст. 233, 234, 235 КЗпП України,

Outcome: partial