Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про позбавлення його права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Харківська, 73/12. За вказаною адресою зареєстрований її син [PERSON], який з 2008 року за вказаною адресою не проживає, що перешкоджає позивачу у реалізації права власності на зазначену квартиру, оскільки останній не бере участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг. Відповідач разом зі своєю нареченою виїхав з м. Кремінна у невідомому напрямку, де він зараз знаходиться позиву невідомо, стосунки із сином вона не підтримує з 2012 року. У звязку з цим позивач просила позбавити [PERSON] права користування зазначеною квартирою та зняти його з реєстрації за вказаною адресою. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги та просила задовольнити позов. Позивач пояснила, що її син [PERSON] приблизно з 2008 року не проживає у її квартирі за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Харківська (минула назва Інтернаціональна), 73/12, його місцезнаходження їй невідоме, стосунків вони не підтримують. В той же час, факт реєстрації відповідача у її будинку перешкоджає їй в отриманні субсидії зі сплати комунальних послуг та порушує її права як власника. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надійшло, відзиву на позов також не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, причини його неявки суду невідомі, відзиву на позов він не подав, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Свідки [PERSON] та та [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що є сусідами позивача [PERSON], з якою проживають у одному будинку, саме у квартирах №№ 5 та 20 відповідно будинку № 73 по вул. Харківській (минула назва Інтернаціональна) м. Кремінна Луганської області. Свідкам відомо, що позивач має рідного сина [PERSON], який тривалий час проживав у квартирі позивача за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Харківська, 73/12, однак приблизно у 2008 році виїхав у невідомому напрямку і з того часу свідки його не бачили, більше десяти років за вказаною адресою відповідач не проживає. Заслухавши позивача та свідків, повно, всебічно і обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані суду докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору дарування від 07 серпня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 620 приватним нотаріусом Кремінського нотаріального округу [PERSON], набула права власності на квартиру, розташовану за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Харківська (минула назва Інтернаціональна), 73/12 (а.с. 7). Відповідно до довідки Кремінської міської ради Луганської області за № 03-06-02/1810 від 30.07.2018 та характеристики за місцем проживання від 20.07.2018 позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], де також зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO], який є рідним сином позивача, однак фактично не проживає за даною адресою (а.с. 8, 12). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У звязку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Харківська (минула назва Інтернаціональна), 73/12, в якій залишається зареєстрованим її рідний син відповідач [PERSON], місце перебування якого позивачу невідоме та який з 2008 року не проживає за вищевказаною адресою, і що позбавляє позивача права вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю, зокрема створює перешкоди для оформлення субсидії. Враховуючи зазначені\~обставини,\~а також\~той факт,\~що [PERSON],\~не проживає\~за адресою\~своєї реєстрації\~понад рік,\~що підтверджується\~дослідженими в\~судовому засіданні характеристикою з\~місця проживання\~від 20.07.2018 та показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині позбавлення відповідача права користування квартирою за вказаною адресою. Крім того, відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016, зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. За таких обставин, враховуючи викладене, оскільки зняття з реєстрації місця проживання здійснюється виконавчим органом міської ради на підставі рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням, суд дійшов висновку, що вимога про зняття особи з реєстрації задоволенню не підлягає, а отже позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial