Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення права користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] є власником житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Бараниківка, вул. Садова-ІІ, 8, де вона зареєстрована. За вказаною адресою також зареєстровані донька позивача [PERSON] та онук позивача [PERSON] На даний час відповідачі проживають та працюють у м. Києві, а саме [PERSON] не проживає за вказаною адресою більше двох років, а [PERSON] пона десять років. Між позивачем та відповідачами склалися неприязні стосунки, вони посварилися та припинили спілкування, відповідачі змінили номери телефонів. В той же час, факт реєстрації відповідачів створює перешкоди у реалізації права власності позивачем на вказаний будинок. У звязку із викладеними обставинами позивач просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням. Ухвалою суду від 12.12.2018 було прийнято відмову позивача від частини позовних вимог та закрито провадження у справі в частині позбавлення права користування жилим приміщенням [PERSON], а також продовжено розгляд справи в частині позовних вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням [PERSON] У судове засідання позивач не зявилася, надала заяву, в якій просили розглянути справу за її відсутності. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, відзив на позов не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який були належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Дослідивши письмові матеріали справи, повно, всебічно та обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.04.1996 набула права власності на житловий будинок з будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Бараниківка, вул. Садова-ІІ, 8, що також підтверджуються технічним паспортом на зазначений житловий будинок від 08.09.1989 (а.с. 7, 10-12). Відповідно до довідки Красноріченської селищної ради Кремінського району Луганської області № 1694 від 31.08.2018 позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]. За вказаною адресою зареєстрований онук позивача [PERSON], [INFO], що також підтверджується домовою книгою на зазначений будинок (а.с. 5-6, 8). З акту на предмет проживання від 31.08.2018, підписаного секретарем Красноріченської селищної ради та сусідами-свідками [PERSON] і [PERSON] вбачається, що за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Бараниківка, вул. Садова-ІІ, 8, зареєстрований відповідач [PERSON], який не проживає за місцем своєї реєстрації з 2008 року (а.с. 9). Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У звязку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з будівлями та спорудами за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Бараниківка, вул. Садова-ІІ, 8, в якому залишається зареєстрованим її онук відповідач [PERSON], що перешкодає позивачу в реалізації її права власності на вказаний будинок. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає за адресою своєї реєстрації понад один рік, що підтверджується дослідженим у судовому засіданні актом на предмет проживання від 31.08.2018, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації. На підставі викладеного,

Outcome: approved