Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказано, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.11.2020. Колишнім власником зазначеної квартири є [PERSON] , яка померла [INFO] . За час свого життя [PERSON] надала дозвіл на реєстрацію у, належній їй, квартирі [PERSON] . Відповідач залишається бути зареєстрованою у вказаній квартирі, але у ній не проживає. Відповідач не є членом сім`ї теперішнього власника житла. У зв`язку із викладеним, позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явилася, в позовній заяві просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про причину неявки суд не повідомила, про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. Заяви про розгляд справи без її участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідача також не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти заочного розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 18.11.2020 державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Сергієнко А.С. та зареєстрованого в реєстрі №1-384 та копією Витягу з Державного речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №233040903 від 18.11.2020. Згідно з копією довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 26.11.2020 № 19382, виданої 26.11.2020 Відділом адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] , 1965 р.н. В графі «Родинні стосунки» не вказано про наявність будь-яких родинних стосунків між позивачем та відповідачем. Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З частини 1 ст. 319 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року по справі № 595/1271/16-ц. Суд враховує, що відповідач [PERSON] не є власником квартири та не є членом сім`ї теперішнього власника квартири. В спірній квартирі за твердженням позивача відповідач не проживає і доказів на користь протилежного до суду надано не було, в той час як існування реєстрації відповідача у спірній квартирі обмежує право власності позивача та не відповідає волі теперішнього власника квартири. У зв`язку із цим, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується дублікатом квитанції № 0.0.1929266408.1 від 03.12.2020 про сплату судового збору у сумі 840,80 грн. Разом з тим, позивач у своїй позовній заяві просила не стягувати з відповідача на її користь судові витрати, у зв`язку із чим суд вважає справедливим не стягувати з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору.

Outcome: approved