Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

[PERSON], звернулася до Перемишлянського районного суду Львівської області з позовною заявою до [PERSON] про виселення із-за неможливості спільного проживання. В обгрунтування позову зазначила, що вона являється власником 3/5 частини будинку [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.11.2004р. Разом із нею у будинку проживають її малолітні діти [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO], а також її співжитель, тобто відповідач [PERSON]. Відповідач проживає в даному будинку разом із нею протягом 15 років, а з 2018 року створює їй та її дітям нестерпні умови для спільного проживання. Відповідач постійно скандалить, погрожує їй та її дітям фізичною розправою, вживає алкогольні напої, наносить їй побої, вчиняє домашнє насильство по відношенню до неї та дітей, часто перебуває в агресивному та неадекватному стані, ображає її нецензурною лайкою, тобто останній створює жахливі умови для проживання в одному приміщенні. З 2018 року вона боїться перебувати в будинку з малолітніми дітьми у період коли відповідач влаштовує дебоші, перебуваючи в нетверезому стані, оскільки передбачити його поведінку по відношенню до неї та інших членів сім'ї, неможливо, замість спокійного проживання в своєму будинку - скандали та побої. Відповідач вчиняє по відношенню до неї психологічне і фізичне насильство, через, що вона постійно перебуває в стані емоційного збудження через пережитий страх від дій та вчинків останнього. Зазначає, що вона неодноразово зверталась до Перемишлянського відділення поліції з заявами про вжиття заходів до відповідача через постійні дебоші та скандали та побої, які відповідач влаштовує в стані алкогольного сп'яніння в будинку [ADDRESS] а саме: 20.03.2018р., 14.10.2018р. - зареєстровано відносно відповідача кримінальне провадження за ст.125 ч.І КК України, 21.10.2018р.-погроза фізичною розправою. Проте, незважаючи на зареєстроване кримінальне провадження, ряд зауважень, відповідач належних для себе висновків не зробив, а продовжує створювати їй та дітям неможливі умови для нормального проживання. Вважаю, що в даній ситуації необхідно зважати перед усім на її інтереси, як власника будинку, на її малолітніх дітей, які проживають із нею та відповідачем і яким останній створив нестерпні умови для спільного проживання. За даних обставин врегулювання нормального способу проживання можливе лише шляхом виселення [PERSON] з будинку [ADDRESS] оскільки її прохання переглянути свою поведінку, а також заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Звертає увагу, що відповідач має можливість проживати у Вінницькій області, де проживав раніше, там на даний час проживає його мати. В судове засідання позивач не з'явилася, подала заяву, згідно якої позов підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про дати судових засідань був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення повісток, які знаходяться в матеріалах справи, тому, зі згоди позивача, на підставі ст. 280 ЦПК України проведено заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.4, 13, 19, 79, 81 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно Витягу №5568046 від 24.11.2004 року, [PERSON] являється власником 3/5 частини будинку [ADDRESS] на підставі Договору дарування (зареєстрованого в реєстрі за 1824/12.10.2004 р.). Згідно свідоцтв про народження [NUMBER] від 14.04.2011 р. та [NUMBER] від 12.02.2008 р., батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається із будинкової книги для прописки громадян, що мешкають в будинку [ADDRESS] на даний час у такому зареєстровані, зокрема: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Згідно витягу із інтегрованої інформаційно-пошукової системи Міністерства внутрішніх справ України ІІПС «Армор», [PERSON] неодноразово зверталася з повідомленнями в Перемишлянське ВП Золочівського ВП ГУНП у Львівській області з приводу протиправної поведінки та неодноразових погроз фізичного насильства зі сторони відповідача [PERSON]. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право на судовий захист та його спосіб передбачено ст.16 ЦК і, зокрема, ст.391 цього ж кодексу, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК та ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до вимог ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК). Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном. Вслід цьому, гарантуючи захист права власності, закон надає [PERSON], як власнику право вимагати усунення порушення її права. А право власника будинку визначені ст. 380 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном; тому, враховуючи все вище наведене, суд дійшов висновку про підставність позову [PERSON] до [PERSON] про виселення із-за неможливості спільного проживання. Згідно ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Разом з тим під час провадження цивільної справи як у підготовчому так і в судовому засіданні знайшло своє підтвердження підставність звернення позивача до суду із спором в порядку ч. 1 ст. 116 ЖК України, яка регламентує, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як наслідок стаття 157 ЖК України також вказує, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Окрім цього, згідно ст. 141 ЦПК України із відповідача слід стягнути у користь позивача документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved