Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на майно на 1/4 частину житлового будинок із надвірними будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . За життя вона склала заповіт, згідно якого все своє майно, на випадок своєї смерті заповів їй. Вказаний житловий будинок належав до суспільної групи господарств - колгоспного двору, членами якого окрім її матері були ще три особи. Всі члени набули права спільної сумісної власності, а саме по 1/4 частки спірного домоволодіння. Після смерті матері позивач спадщину прийняв за фактом спільного проживання із спадкодавцем на момент її смерті. Звернувшись до державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказане спадкове майно після смерті матері, державним нотаріусом їй було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії оскільки було виявлено відсутність правовстановлюючого документа та державна реєстрація права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами не проведена. Оскільки, вона позбавлена можливості реалізувати свої права у позасудовому порядку, просить позов задовольнити і визнати за нею право власності на 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель та споруд в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак представником попередньо подано до суду заяву, в якій останній просить розглядати справу за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Представник відповідача Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області в судове засідання не з`явився, попередньо подавши до суду заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності уповноваженого представника, відносно вирішення позову по суті покладається на розсуд суду. За вказаних обставин, з підстав передбачених ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві, а також у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено наступні обставини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] видане виконавчим комітетом Настасівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області 19 травня 1992, [PERSON] , [INFO] є дочкою [PERSON] та [PERSON] . 18 липня 1987 року [PERSON] та [PERSON] з зареєстрували шлюб після чого [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 18 липня 1987 року. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 22 лютого 2013 року Настасівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, актовий запис №04. Після її смерті відкрилася спадщина, на частку житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт від 09 листопада 2012 року, який було посвідчено секретарем виконавчого комітету Настасівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області Зозуляк Марією Іванівною, зареєстрований у реєстрі за №36, згідно якого належний їй житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] і все моє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона згідно з законом буде мати право, заповіла [PERSON] . Будинковолодіння в [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року належить до колгоспного двору, членами двору були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] - дочка, [PERSON] - зять, [PERSON] - внук, [PERSON] - внук, що підтверджується довідкою №786 виданою Великоберезовицькою селищною радою 12 липня 2021 року. Згідно інформаційної довідки про технічний стан нерухомого майна №1440 виданої Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 27 грудня 2017 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] станом на 26 грудня 2017 року рахується за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до довідки №1441 виданої Тернопільським районним бюро технічної інвентаризації 27 грудня 2017 року станом на 01 січня 2013 року державна реєстрація права власності на житловий будинок в [ADDRESS] за [PERSON] в бюро не проведена. Згідно технічного паспорту на житловий будинок з господарськими від 26 грудня 2017 року, який виготовлений Тернопільським районним бюро технічної інвентаризації на замовлення [PERSON] вбачається, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] побудований у 1952 році, загальна площа складає 119,2 кв.м, житлова площа 67,8 кв.м. 09 липня 2021 року державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Підгайною І.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за №1679/02-31 відповідно до якої під час розгляду документів поданих [PERSON] для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS] , після смерті матері - [PERSON] померлої [INFO] було виявлено, що відсутній правовстановлюючий документ та державна реєстрація права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Згідно ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Відповідно до змісту ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. З врахуванням вищенаведених обставин справи, судом встановлено, що кожному з членів колгоспного двору житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] належав в рівних частках по 1/4 частці кожному - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При визначенні членів колгоспного двору судом до уваги не береться внук [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , оскільки вказана особа зареєстрована у будинковолодінні [ADDRESS] лише 08.06.1991 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року №4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» роз`яснено, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Відповідно до роз`яснень, даних в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. [INFO] померла [PERSON] . Оскільки, спадщина відкрилася після 01 січня 2004 року, то застосуванню підлягають норми ЦК України. Відповідно до cт. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до cт. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно cт. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частина 3 статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Так у справах Тернопільської районної державної нотаріальної контори заведена спадкова справа за №306/2013 після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Факт прийняття спадщини встановлено по спільному проживанню зі спадкодавцем про що свідчить довідка №2081 видана Настасівською сільською радою 15 грудня 2017 року. Інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися. [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , однак постановою нотаріуса №1679/02-31 від 09 липня 2021 року у вчиненні нотаріальної дії та оформленні спадкових прав їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючого документу та державної реєстрація права власності на будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . Відтак, судом встановлено, що позивач [PERSON] успадкувала за заповітом після смерті матері [PERSON] належну їй 1/4 частки житлового будинку [ADDRESS] . Так, право власності на будинковолодіння у спадкодавця, як члена колгоспного двору виникло до набрання чинності Цивільним кодексом України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004. Відповідно до вимог статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності ним Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про практику розгляду цивільних справ про спадкування» державна реєстрація права власності на нерухоме майно регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, яка затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31.01.1966 і втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18.02.2002 за № 157/6445 (з подальшими змінами). Ця позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду України. Так, постановою Верховного Суду України від 15.01.2014 у справі № 6-145цс13 сформована єдина правова позиція по даній категорії справ. Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 №121 обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено лише з 29.06.1998 року - дня набрання чинності Інструкції. Виходячи із наведеного, чинне на момент спорудження об`єкта нерухомості та виникнення у спадкодавців права власності на спірне будинковолодіння законодавство не пов`язувало виникнення останнього із державною реєстрацією. Відтак, її відсутність не свідчить про відсутність права власності. А правові засади прийняті в експлуатацію об`єктів, побудованих до 05.08.1992 року, відсутні. При цьому, документом, що засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 індивідуальних (садибних) житлових будинків, господарських будівель та споруд вимогам законодавства, будівельним нормам і правилам є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Таким чином, виходячи із вищенаведеного, спадкодавцю - [PERSON] , на момент смерті на праві власності належала 1/4 частки житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . Відповідно до вимог статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, а також те, що через відсутність державної реєстрації права власності та правовстановлюючих документів на житловий будинок, позивач не може реалізувати своїх спадкових прав її право підлягає захисту в судовому порядку, шляхом задоволення позову та визнання за нею права власності на 1/4 частки житлового будинку загальною площею 119,2 кв.м., житловою площею 67,8 кв.м. з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться по [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] .

Outcome: approved