Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду в інтересах [PERSON] з позовною заявою та просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями, а також спорудами, яка розташована по [ADDRESS] , шляхом звільнення захопленої її частини та демонтажу паркану. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що з 1985 року по теперішній час вона являється опікуном сестри [PERSON] , яка є інвалідом ІІ групи загального захворювання. Відповідно до договору дарування від 28.03.1989 року [PERSON] стала власницею житлового будинку [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано за останньою Новобузькою філією ММБТІ за № 4388 від 25.03.2002 року. Їй також на праві приватної власності належить і земельна ділянка площею 0,1000 га для обслуговування вказаного житлового будинку. Відповідач [PERSON] , скориставшись безпорадним станом [PERSON] , захопила самовільно та самоуправно частину її земельної ділянки та встановила на ній паркан, порушивши тим самим, право [PERSON] на вільне володіння та розпорядження належним їй майном. Вона неодноразово зверталася до Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області із зазначеним питанням, однак це результату не дало та їй було рекомендовано для вирішення цього спору звернутися до суду. Відповідач [PERSON] надіслала до суду відзив на позовну заяву, яким повністю заперечила позовні вимоги та просила у задоволенні такого позову відмовити у зв`язку з його безпідставністю. Свої заперечення обґрунтовувала тим, що вона не являється власником ані житлового будинку [ADDRESS] , ані земельної ділянки, на якій він розташований. Таким власником є її син [PERSON] . Відтак є неналежним відповідачем у даній справі. Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 18 липня 2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі. Розгляд справ постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 13 листопада 2019 року, провадження у цивільній справі позовною заявою [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зупинити до залучення до участі у справі правонаступника позивача [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 18 травня 2020 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, поновлено. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 28 травня 2020 року до участі у справі за позовом [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, в якості позивача залучено правонаступника [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 серпня 2020 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Довгополий О.Б. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, що у ньому викладені. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Задерецький В.А. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили з огляду на те, що [PERSON] є неналежним відповдіачем при розгляді даної справи, оскільки її син прийняв спадщину після смерті батька, відтак є власником як житлового будинку по [ADDRESS] так і земельної ділянки, на якій він розташований. Крім цього вважають такий позов необгрунтвоаним та таким, який не підтверджений жодними доказами у справі. Відтак просять залишити такий позов без задоволення. Розглянувши цивільну справу, заслухавши присутніх учасників справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши у засіданні порушення прав позивача цивільного характеру, а також, виходячи у першу чергу із задоволення потреб та інтересів дитини, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 242258 від 14 січня 2009 року, земельна ділянка площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, яка розташована у [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Житловий Будинок [ADDRESS] також на підставі договору дарування належить [PERSON] , право власності на який зареєстроване Новобузькою філією ММБТІ за № 4388 25 березня 2002 року. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано 13 травня 2020 року приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області Паліюк Л.М., [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті сестри [PERSON] , яка прийняла спадщину у вигляді: житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, на якій він розташований. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-МК № 023786 від 20 лютого 1995 року, земельна ділянка площею 0,0579 га для обслуговування житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, яка розташована у [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Вказана земельна ділянка була виділена [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Новобузької міської ради № 46 для обслуговування житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами. Після смерті [PERSON] спадщину прийняв його син [PERSON] , який помер [INFO] , та який за свого життя не оформив належним чином своїх спадкових прав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 6 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ст.ст.10-11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Позивач має довести, а суд встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог чи відмову в їх задоволенні. Частиною 3 ст. 13 Конституції України встановлено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. За змістом частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. За змістом статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Відповідно до частини першої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Частинами третьою та четвертої вказаної статті визначено, що сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановлення твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані: а) забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; ж) за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф. Законом можуть бути встановлені інші обов`язки власників земельних ділянок. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; відшкодування заподіяних збитків. Відповідно до частин першої та третьої статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Статтею 211 ЗК України визначено, що самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону. Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої-другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, позивач як на підставу своїх вимог посилається на те, що відповідачка [PERSON] , скориставшись безпорадним станом [PERSON] , захопила самовільно та самоуправно частину земельної ділянки, яка їй належить та встановила на ній паркан. Проте розмір чи площу захопленої частини земельної ділянки не зазначає. Разом з тим, крім слів самої позивачки такі обставини не доводяться жодними доказами у справі та клопотань про витребування будь-яких доказів з цього приводу до суду не надходило. За клопотанням сторони позивача у судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка повідомила, що являється сусідкою сторін. Підтвердила, що між сторонами існує спір щодо земельної ділянки та неприязні внаслідок того відносини. Повідомила суду, що відповідач [PERSON] проживає за іншою адресою, хто на даний час є власником житлового будинку та земельної ділянки, що за адресою: [ADDRESS] , вона не знає. Разом з тим ствердила, що відповідачка дійсно самовільно захопила два метри земельної ділянки позивача [PERSON] . Судом критично оцінюються показання свідка [PERSON] з приводу обставин справи, що розглядається, оскільки такий свідок не є експертом у земельних питаннях та не має для цього спеціальних знань. Інших обставин, які підлягають доказуванню при розгляді такої категорії справ свідок не повідомила. Крім цього, позивачка вказує на те, що ширина її земельної ділянки має становити 25 метрів, а не 23 метри. Проте такі твердження останньої спростовуються у судовому засіданні дослідженим державним актом, на якому зазначено розміри землеьної ділянки, яка їй належить, та ширина якої встановлена - 23 метри. Інших доказів на підтвердження протилежного суду не надано та клопотань про витребування будь-яких доказів заявлено не було. Більше того, державний акт на право власності на земельну ділянку, за адресою: [ADDRESS] , було видано значно пізніше (14 січня 2009 року), аніж державний акт на право власності на земельну ділянку, за адресою: [ADDRESS] , (1995 рік), що свідчить про те, що сестра позивачки, як власниця спірної земельної ділянки погоджувалася із визначеними її розмірами. На той час спору між власниками суміжних землеьних ділянок не було. Таким чином, вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою у зв`язку з тим, що позивач не довела належними, допустимими та достатніми доказами порушення її прав. Встановити наявність порушеного права позивача виявилось неможливим, оскільки нею не надано доказів на підтвердження наявності перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою, а саме встановлення відповідачем огорожі на її земельній ділянці із самовільним захопленням її чатини. Позивач під час розгляду справи не скористалась своїм правом та не заявляла клопотання про проведення судової земельно-технічної експертизи. Більше того, згідно ч.1,2 ст. 51 ЦПК України суд лише за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання має право залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання суд за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі . Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч.3 ст.51 ЦПК України). Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови № 2 від 12 червня 2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст. 33 ЦПК України (на даний час ст. 51 ЦПК України). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Судом встановлено те, що, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано 13 листопада 2019 року державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Дехтяр Л.Ф., [PERSON] як спадкоємець після смерті [PERSON] отримав спадщину у вигляді: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , а відповідно і земельної ділянки, на якій він розташований. Відтак, [PERSON] як єдиний спадкоємець після смерті батька [PERSON] є таким, який, у встановлений законом спосіб прийняв спадщину, проте своїх спадкових прав на земельну ділянку ще не оформив належним чином із об`єктивних обставин (допущеної помилки у правовстановлюючому документу на земельну ділянку), що підтверджено постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Судом критично оцінюється твердження сторони позивача щодо того, що син відповідачки [PERSON] не є власником земельної ділянки, а отже не може бути відповідачем при розгляді даної справи, оскільки такі доводи спростовані дослідженими безпосередньо у судовому засіданні доказами, якими підтверджено те, що [PERSON] у встановлений законом спосіб та строк прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] , проте з об`єктивних причин не встиг її ще належним чином оформити. Так, у разі пред`явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача . Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. У судовому засіданні судом було роз`яснено позивачу про наслідки подання позову до неналежного відповідача та з`ясовно чи не бажає він замінити відповідача. Позивач та його представник у судовому засіданні клопотання про заміну відповідача не заявили. Відповідно до статті 12 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. В даному випадку, позивач, на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами та визначив належним відповідачем [PERSON] навіть після наданих судом роз`яснень. Натомість, враховуючи структуру правових зав`язків, беручи до уваги письмові докази у справі (свідоцтва про право на спадщину за законом) вимога про зобов`язання особу відповідача [PERSON] усунути прешкоди у користуванні земельною ділянкою не може вважатись обґрунтованою, оскільки така земельна ділянка на праві приватної власності належить іншій особі - [PERSON] та його правонаступнику [PERSON] , та клопотань про залучення останнього до участі при розгляді даної справи до суду не надходило, хоча таке питання було роз`яснено позивачці судом. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed