Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до ПП «Синельник», [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Свій позов обґрунтовує тим, що 4 липня 2014 року близько 9 год. 30 хв. на зупинці громадського транспорту «5 поліклініка» в м. Черкаси вона сіла на автобус «Богдан» державний номерний знак [NUMBER], який рухався за маршрутом №29 в напрямку центру м. Черкаси та предявила посвідчення інваліда 1 групи. На зупинці громадського транспорту «парк «Перемога» до неї підійшла кондуктор [PERSON] та почала вказувати на те, що вона не є інвалідом 1 групи, вона повинна бути паралізована та не ходити і в неї не повинно бути ні сумок ні речей. Через деякий час кондуктор заспокоїлась, а вона ледь доїхала на автобусі до зупинки «вул. Б.Хмельницького» та вийшла з автобусу. 11 липня 2014 року близько 10 год. 30 хв. на зупинці громадського транспорту «вул. Б.Хмельницького» в м. Черкаси вона сіла на автобус «Богдан» державний номерний знак [NUMBER], який рухався за маршрутом №29 в напрямку центрального ринку м. Черкаси та предявила посвідчення інваліда 1 групи. Кондуктор [PERSON], яка працювала на цьому маршруті підійшовши до неї, повідомила, що на вказаному маршруті посвідчення інваліда 1 групи не дійсне а право на безкоштовний проїзд мають інваліди 1 групи опорно-рухового апарату з дитинства. Після цього вона почала вимагати в неї кошти за проїзд, підбурюючи пасажирів проти неї. [PERSON] заплатила 3 грн. за проїзд та отримала квиток. Не доїхавши до своєї зупинки, вона вийшла на зупинці громадського транспорту «центральний ринок» та зателефонувала диспетчеру ПП «Синельник», яка здійснює перевезення на вказаному маршруті. Диспетчер відмовилася називати прізвище кондуктора та адресу приватного підприємства. Просила суд стягнути з ПП «Синельник» на її користь 10000 грн. моральної шкоди та матеріальну шкоду в сумі 24 грн. 20 коп., з яких 3 грн. вартість придбаного квитка на проїзд в автобусі 11 липня 2014 року та 21 грн. 20 коп. витрат, повязаних з виготовленням копій документів доданих до позовної заяви. В судовому засіданні позивач подала до суду уточнену та доповнену позовну заяву, де крім вищевикладених обставин вказала на те, що 7 листопада 2014 року близько 8 год. 50 хв. на зупинці громадського транспорту «5 поліклініка» в м. Черкаси вона сіла на автобус «Богдан» державний номерний знак [NUMBER], який рухався за маршрутом №29 в напрямку центру м. Черкаси та предявила посвідчення інваліда 1 групи. До неї підійшла кондуктор автобуса та почала ображати її. Кондуктор відмовилася назвати своє прізвище. Після вказано інциденту вона зателефонувала диспетчеру ПП «Синельник», яка здійснює перевезення на вказаному маршруті. Диспетчер відмовилася називати прізвище кондуктора вказаного автобуса. Ухвалою суду від 7 травня 2015 року, занесеною до журналу судового засідання, до участі в справі співвідповідача було залучено [PERSON] Ухвалою суду від 28 вересня 2015 року, занесеною до журналу судового засідання були внесені зміни щодо прізвища та організаційно-правової форми господарювання відповідача з приватного підприємця «Синельник» на фізичну особу підприємця [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити повністю. Прокурор Мохонько А.В. в судовому засіданні доповненні позовні вимоги [PERSON] підтримала повністю, просила їх задовольнити. Представник ФОП [PERSON] адвокат [PERSON]З проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що позивачкою в судовому засіданні не доведено завдання їй матеріальної та моральної шкоди саме діями відповідачів. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що вона працює кондуктором у ФОП [PERSON], яка надає послуги з перевезення населення громадським транспортом за маршрутом №29 в м. Черкаси. 11 липня 2014 року близько 10. 30 год. на зупинці громадського транспорту «вул. Б.Хмельницького» в автобус зайшла [PERSON], яка предявила посвідчення, але фактично махнула ним в повітрі. [PERSON] не встигла подивитися чи є в неї пільги за проїзд і які. [PERSON] запропонувала [PERSON] знову предявити посвідчення для ознайомлення, оскільки текст в її пластиковому посвідчені надруковано дрібними літерами. Після чого між ними виник скандал. Після чого [PERSON] сплатила кошти в сумі 3 грн., а вона видала їй квиток на проїзд в автобусі. Оцінюючи обстановку вона вибачилася перед [PERSON] та запропонувала повернути їй кошти за проїзд, на що отримала відмову. На зупинці громадського транспорту «центральний ринок» позивач вийшла з маршрутного автобуса після чого конфлікт було вичерпано. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій справу просила розглянути в її відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Як вбачається з пенсійного посвідчення серії ААЕ №466278 від 12 січня 2010 року, [PERSON] є інвалідом 1 групи загального захворювання по опорно руховому апарату. Термін дії посвідчення: довічно. Те, що [PERSON] є інвалідом 1 групи загального захворювання по опорно руховому апарату підтверджується також й довідкою МСЕК серії ЧЕР №011104 від 1 жовтня 2009 року. Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами. Статтею 1 цього Закону передбачено що інваліди в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України. Відповідно до ст. 381 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інваліди I та II групи, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів I групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда I групи або дитину-інваліда), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі). Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» пільги інвалідам надаються на підставі посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до законів України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам», в яких зазначено групу та причину інвалідності (для повнолітніх осіб), категорію «дитина-інвалід» (для дітей), а також у відповідних випадках вказано їх основні нозологічні форми захворювань (по зору, слуху та з ураженням опорно-рухового апарату). Згідно свідоцтва серії В01 №158140 від 3 вересня 2002 року [PERSON] зареєстрована як фізична особапідприємець 3 вересня 2003 року. Відповідно ліцензії міністерства транспорту та звязку України серії АГ №592949 ФОП [PERSON] здійснює діяльність повязану з наданням послуг з перевезення пасажирів і небезпечних вантажів автомобільним транспортом. Дозволений вид робіт внутрішні перевезення пасажирів автобусами. 2 січня 2014 року ФОП [PERSON] та [PERSON] уклали безстроковий трудовий договір відповідно до якого, [PERSON] з 2 січня 2014 року зобовязана виконувати роботу кондуктора міського маршрутного автобуса з матеріальною відповідальністю. З копії квитково-облікового листа №869364 від 11 липня 2014 року, яка посвідчена ФОП [PERSON] вбачається, що 11 липня 2014 року на маршруті №29 найменуванням «Митниця-Руставі» знаходився автобус «Богдан» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та кондуктора [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що 11 липня 2014 року близько 10 год. 30 хв. на зупинці громадського транспорту «вул. Б.Хмельницького» в м. Черкаси позивач зайшла на автобус «Богдан» державний номерний знак [NUMBER], який рухався за маршрутом №29 в напрямку центрального ринку м. Черкаси. Зайшовши в даний автобус , [PERSON]\~\~предявила кондуктору пенсійне посвідчення інваліда 1 групи з метою реалізації її права на безоплатний проїзд у пасажирському міському транспорті, яке передбачене ст. 381 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Але отримала відмову в реалізації даного права з боку працівника фізичної особи підприємця [PERSON], яка здійснює обслуговування вказаного маршруту - кондуктора [PERSON] та маючи необхідність дістатися по місцю призначення, і з метою уникнення загострення ситуації [PERSON] сплатила 3 грн. за квиток на проїзд пасажирському міському транспорті за вказаним маршрутом. Про те, що між [PERSON] та кондуктором [PERSON] виник конфлікт підтвердили й допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Законом України «Про автомобільний транспорт» регулюються відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень. Частиною 1 статті 16 цього Закону визначено, що до персоналу автомобільного транспорту належать працівники, які безпосередньо надають послуги з перевезення пасажирів чи вантажів, виконують роботи з ремонту та технічного обслуговування транспортних засобів, надають допоміжні послуги, пов'язані з перевезеннями. Відповідно до ч.1 ст. 29 Закону автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. Частинами 1 та 2 ст. 37 Закону встановлено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст. 41 Закону пасажир зобов'язаний: мати при собі квиток на проїзд, а перевезення багажу, а за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга. Отже, враховуючи, що позивач [PERSON] яка є інвалідом 1 групи скористалася послугами ФОП [PERSON]\~\~по\~\~перевезенню в громадському транспорті на автобусному маршруті №29, який рухався в попутному напрямку, пред'явивши при цьому посвідчення інваліда 1 групи\~\~кондуктору даного автобусного маршруту, -\~\~ вона мала право на здійснення\~\~ безплатного\~\~проїзду цим маршрутом, а у працівників ФОП [PERSON] не було підстав для відмови в реалізації такого права. Відповідно, оскільки позивач мала право на безоплатний проїзд, але на вимогу кондуктора ФОП [PERSON]І вимушена була оплатити вартість проїзду в сумі 3 грн., то дані кошти підлягають поверненню\~\~позивачу як безпідставно\~\~стягнуті відповідачем. Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Враховуючи те, що кондуктор [PERSON] під час виконання своїх трудових обовязків перебувала в трудових відносинах з фізичною особою підприємцем [PERSON], суд вважає, що завдану матеріальну шкоду в сумі 3 грн. слід стягнути з відповідача ФОП [PERSON] Крім того з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача слід стягнути й витрати в сумі 21 грн. 20 коп., повязані з виготовленням копій документів доданих до позовної заяви. Вказане повністю узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 28 січня 2015 року у справі №6-229цс14, згідно якої відповідальність юридичної чи фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у звязку з виконанням трудових службових обовязків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обовязків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обовязків працівника. Суд вважає безпідставним посилання відповідачів на норму ч.4 ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт», якою передбачено, що види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. Оскільки такого державного замовлення відповідач не отримувала, відповідна компенсація за надання пільг по перевезенню пільгових категорій громадян ФОП [PERSON] не здійснювалася, а тому право позивачки на безкоштовний проїзд не було порушене, оскільки у такому випадку перевізник сам визначає категорії осіб, яким надаються послуги щодо безкоштовного проїзду. Таке твердження суперечить ст. 381 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», відповідно до якої, інваліди I та II групи, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів I групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда I групи або дитину-інваліда), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі). При цьому наявність даного права Законом не ставиться в залежність від укладення чи не укладення відповідних договорів з суб'єктами господарювання, що здійснюють діяльність по наданню послуг з перевезення пасажирів в громадському транспорті , чи від здійснення або не здійснення проплати за такі перевезення.\~\~ Відповідно до\~ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені\~\~\~\~цією\~\~\~\~Конституцією,\~\~\~\~не\~\~\~\~є\~\~\~\~вичерпними. Конституційні\~\~\~\~права\~\~\~\~і\~\~\~\~свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Згідно до\~ст.64 Конституції України, Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених\~Конституцією України. Відповідно до\~ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, охорони дитинства. Суд приходить до переконання що Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» задекларовано право інваліда 1 групи на визначені цим Законом пільги і виключно законом можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації цих прав. Реалізація соціальних пільг людини\~\~не може бути поставлена в залежність від бюджетоспроможності держави про що наголошується Європейським судом з прав людини в своїх рішеннях. Відповідно до ч. 3\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з положень ч. 4\~ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивачкою в судовому засіданні не доведено та не надано ніяких вмотивованих доказів, які підтверджують те, що 4 липня 2014 року та 7 листопада 2014 року під час проїзду в громадському транспорті на автобусному маршруті №29, який обслуговує ФОП [PERSON] були порушені її права як інваліда 1 групи і у звязку з цим їй було завдано матеріальної шкоди. Суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивачки про стягнення з ФОП [PERSON] на її користь моральної шкоди, виходячи з наступного. Згідно вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України і полягають у її відшкодування особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходить при цьому Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної немайнової шкоди суд визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Позивачкою не надано суду доказів, які б підтверджували її моральні переживання, а також будь-яких доказів щодо погіршення стану здоровя, пов'язаних саме з порушенням відповідачем її права на безкоштовний проїзд. Не надала вона й жодного доказу на підтвердження причинного зв'язку між погіршенням стану свого здоров'я та протиправними діями відповідачів. Витяг з історії хвороби №7704355 не може бути доказом завдання позивачу моральної шкоди, оскільки як вбачається з висновку, позивачка проходила лікування в Олександрівській клінічній лікарні м. Києва з 9 жовтня 2012 року по 19 жовтня 2012 року та була виписана для продовження лікування в амбулаторних умовах. Враховуючи те, що позивачка, яка є інвалідом 1 групи звільнена від сплати судового, а позов до суду предявлено 7 жовтня 2014 року, суд вважає, що у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача ФОП [PERSON] на користь держави слід стягнути 243 грн. 60 коп. судового збору. На підставі наведеного, Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», закону України «Про автомобільний транспорт»,

Outcome: partial