Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що [INFO] у с.Набережне Тростянецького району Сумської області помер її батько [PERSON], після смерті якого залишилась спадщина. В передбачений законом строк позивач подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька, де дізналася про наявність заповіту, складеного її батьком на ім'я [PERSON], яким він все своє майно заповів їй. Так, як стало відомо позивачці зі слів рідного брата покійного батька позивачки - [PERSON] - підписання заповіту [PERSON] відбулось 8 березня 2010 року, коли вони після вживання спиртних напоїв сиділи на лавочціи на вулиці біля свого будинку, розташованого за адресою по [ADDRESS]. Тоді до них під'їхала на велосипеді секретар Гребениківської сільської ради [PERSON], вийшла із будинку відповідачка [PERSON], яка сказала, що хоче, щоб батько позивачки переписав на неї все майно, а його брат - [PERSON] переписав все своє майно на дочку відповідачки, і вони з братом, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння підписали якісь папери, надані секретарем сільради [PERSON], при тому всі були присутні. Позивач вважає, що вказаний заповіт не відповідає вимогам ст.ст.203,225,1247 ЦК України, оскільки час та місце його складання взагалі не відповідає дійсності, крім того була порушена таємниця заповіту, оскільки при його підписанні були сторонні особи, в т.ч. і відповідач. Оскільки позивачеві батько за свого життя говорив, що все майно, яке йому належить, перейде дітям, а саме позивачці та її сестрі, тому позивач вважає, що під час підписання заповіту батько, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, не міг віддавати звіт своїм діям. Посилаючись на вказані обставини, позивач вважає заповіт одночасно нікчемним в силу порушення його форми та посвідчення, та недійсним, бо волевиявлення батька не відповідало його волі та не було вільним і просить визнати недійсним заповіт, складений від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідчений 02.04.2010 секретарем Гребениківської сільської ради Тростянецького району Сумської області [PERSON] Також позивач вказує, що маються розбіжності у написанні її прізвища та прізвища її батька, а саме прізвище позивача записано як «[PERSON]», прізвище батька у його паспорті як «[PERSON]», у свідоцтві про народження позивача у графі «батько» - «[PERSON]». Вказані розбіжності створюють позивачу перешкоди для вступу у права спадкоємця. Тому позивач також просить суд встановити факт, що вона є донькою [PERSON], який помер [INFO] у с.Набережне Тростянецького району Сумської області, У судовому засіданні позивач свої вимоги повністю підтримала, також надала покази за правилами свідка, і пояснила, що у неї були добрі стосунки із батьком [PERSON], який проживав у [ADDRESS], який за життя казав, що все його майно, в тому числі земельний пай, буде належати дітям, тобто позивачці та її сестрі - [PERSON]. У вказаному будинку батько позивачки проживав із рідним братом [PERSON]. Вказаний будинок належить їх сестрі - відповідачці [PERSON], яка проживає у м.Суми, але періодично навідується до будинку у с.Набережне. Після смерті батька - [INFO] року, позивач була на похованні батька, яка разом із [PERSON] несли витрати на поховання батька позивачки, спілкувалися, однак відповідач нічого не повідомила про існування заповіту. Коли позивач приїхала на помини батька після півроку по його смерті - [PERSON] розповів позивачці, її сестрі [PERSON] та чоловікові позивачки [PERSON] про події, які відбулись 8 березня 2010 року. А саме те, що до будинку, де проживали [PERSON] приїхала секретар сільради [PERSON], яка привезла якісь папери, та у присутності [PERSON], її чоловіка на ім'я [PERSON] - батько позивачки та і сам [PERSON] їх підписали. Як пояснив [PERSON] вони перебували у нетверезому стані із братом (батьком позивачки), [PERSON] підписав заповіт на користь [PERSON], а [PERSON] - на користь дочки [PERSON] Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги позивача та указав, що оспорюваний заповіт не відповідає вимогам законодавства по його формі складання та порядку його посвідчення. Як на докази цього посилався на те, що дата складання заповіту є 02.04.2010, але насправді у цей день ніхто заповіту не складав. Відповідач [PERSON] не з'явилася аби спростувати заявлені вимоги позивача. У оглянутому журналі реєстру нотаріальних дій відсутній запис за №37 про вчинення нотаріальної дії - посвідчення заповіту. Відсутні докази про сплату державного мита. Щодо волевиявлення померлого, представник зазначив, що на той час померлий вживав алкогольні напої і не міг розуміти значення своїх дій і підписувався у заповіті, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння. про такий заповіт своїм дітям нічого не повідомляв, а навпаки говорив, що все, що йому належить після його смерті дістанеться дітям. Представник відповідача Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала та заперечення обгрунтовувала наступним. Так, після створення об'єднаної громади, документи щодо вчинення нотаріальних дій передані із Гребениківської сільської ради до Боромлянської сільської ради (як правонаступника). Нею встановлено, що існує заповіт , посвідчений секретарем Гребениківської сільради [PERSON], який складений 02 квітня 2010 року від імені [PERSON] на [PERSON] Вказаний заповіт відповідає вимогам законодавства, які до нього пред'являються, своєчасно зареєстрований у реєстрі заповітів - 9 квітня 2010 року. Докази того коли саме, де, та за яких обставин відбувалося укладення заповіту їй не відомі, секретар Гребениківської сільської ради [PERSON] наразі тривалий час перебуває за кордоном України. Разом із тим, оглянувши реєстр для реєстрації нотаріальних дій Гребениківської сільради, виявилось, що 02 квітня 2010 року під № 37 не значиться реєстрація вказаного заповіту, та взагалі вказаний заповіт у реєстрі не записаний. Таку обставину представник відповідача пояснює тим, що секретар сільради [PERSON] неналежним чином вела вказаний реєстр. Перевірити, чи було сплачено державне мито за посвідчення вказаного заповіту наразі неможливо, оскільки квитанції про його сплату зберігаються 3 роки. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні вказав, що відповідач позов не визнає повністю, так, [PERSON] був власником земельного паю і розпорядився ним на власний розсуд, склавши заповіт на ім'я [PERSON] Даний заповіт складений 02.04.2010 повноважною особою сільської ради. Позивачем не надано доказів того, що заповіт не складався у цей день і не у місці, які зазначені у заповіті. Оригінал заповіту був підписаний [PERSON], що не оспорюється, а отже, посвідчення заповіту відповідає вимогам законодавства. Посилання позивача на відсутність волевиявлення померлого під час складання заповіту не обгрунтовується ніякими доказами. Те, що заповіту немає у реєстрі це технічна помилка, яка не могла вплинути на волевиявлення заповідача. Суд, вислухавши позивача, її представника та представників відповідачів, свідків, дослідивши всі матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом установлено, що [INFO] у м.Путивль Путивльського району Сумської області народилася [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про її народження (а.с.11), згідно якого її батько - [PERSON], матір - [PERSON]. За невідомих позивачу обставин прізвище її батька у його паспорті було записано як «[PERSON]», а також у свідоцтві про його смерть. Як вбачається з копії свідоцтва про смерть, [INFO] у с.Набережне Тростянецького району Сумської області помер [PERSON] (а.с.10) Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, у т.ч. на земельну частку (пай). Внаслідок допущеної помилки у зазначенні прізвища померлого батька позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права. На підставі досліджених документів, зокрема свідоцтва про народження позивача та свідоцтва про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с.11, 12), ідентичності написання ім'я та по батькові померлого у цих документах, неспівпадіння лише однієї голосної букви у прізвищі померлого, а також на підставі допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили факт родинних відносин між померлим та позивачем, суд дійшов висновку про наявність помилки у зазначенні прізвища померлого у документах. За цих обставин, у суду немає сумніву щодо родинних відносин між померлим [PERSON] та його донькою [PERSON], а тому заявлена позивачем вимога про встановлення факту родинних відносин підлягає задоволенню. Також судом установлено, що позивач, після смерті батька [PERSON], у передбачений законом 6-місячний строк, звернулася до Тростянецької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини від [INFO], де дізналася про існування заповіту померлого [PERSON] (а.с.63,67). За заповітом, посвідченим 02.04.2010 секретарем Гребениківської сільської ради Тростянецького району [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №37, [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті і на що він за законом матиме право, заповів гр.[PERSON]. У заповіті мається підпис [PERSON] та напис «заповіт прочитано мною вголос та підписано власноручно» (а.с.89). Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як визначено в ст.1234 ЦК України, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. На підставі даного заповіту [PERSON] 15.03.2017 звернулася із відповідною заявою до нотаріуса про прийняття спадщини за заповітом (а.с.64). У матеріалах спадкової справи за №105/2017 маються дві заяви про прийняття спадщини від імені [PERSON] та від імені [PERSON] (а.с.61-62). Отже, судом установлено, що про свої спадкові права заявили [PERSON], як спадкоємець за законом, відповідно до ст.1261 ЦК України, та [PERSON], як спадкоємець за заповітом, відповідно до ст.1223 ЦК України. Не погоджуючись із заповітом та вважаючи його недійсним, позивач подала державному нотаріусу заяву від 21.09.2017 з проханням не видавати свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] до вирішення питання щодо дійсності заповіту у судовому порядку (а.с.67). Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, у тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання заповіту недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Як на підстави визнання заповіту недійсним позивач вказувала на те, що під час складання заповіту, датованого 02.04.2010, було порушено норми законодавства, а саме зміст заповіту не відповідає вимогам закону, у ньому зазначені обставини, яких насправді не було, заповідач, під час підписання заповіту перебував у такому стані, що не міг адекватно віддавати звіт своїм діям, керувати ними. При цьому, була порушена таємниця заповіту, бо при його підписання були присутні сторонні особи, у т.ч. відповідач, спадкоємці за законом, але про присутність цих осіб та будь-яких інших свідків, у заповіті не зазначено. Позивач вважає, що заповіт є одночасно нікчемним у силу порушення вимог щодо його форми та посвідчення та є недійсним у силу того, що волевиявлення заповідача не відповідало його волі та не було вільним. Разом з тим, вирішуючи вимогу позивача щодо недійсності заповіту суд враховує наступне. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними у ст.ст.1251-1252 цього Кодексу. Спеціальною нормою, яка передбачає підстави недійсності заповіту є стаття 1257 ЦК України, якою визначено лише дві підставі недійсності заповіту. Так, згідно ч.1 вказаної статті заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, а частиною 2 передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. За цією ж статтею недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Таким чином, слід прийти до висновку, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, у яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Стаття 1248 ЦК України передбачає умови посвідчення заповіту нотаріусом, а саме, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). У населеному пункті, у якому немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, відповідно до ст.1251 ЦК України, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою, відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до п.п.33-35 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, затвердженої наказом Мінюсту України за №22/5 від 25.08.1994 та зареєстрованого у Мінюсті України за №256/466 від 26.10.1994 (діяла на момент посвідчення заповіту) посадова особа виконавчого комітету посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними посадовій особі виконавчого комітету. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за довіреністю заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними в пункті 13 цієї Інструкції. Громадянин, на користь якого заповідається майно, не вправі підписувати його за заповідача. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Посадова особа виконавчого комітету перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству. Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Посадова особа виконавчого комітету при посвідченні заповіту зобов'язана роз'яснити заповідачу зміст статті 535 Цивільного кодексу. Заповіти, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів, записуються до алфавітної книги обліку заповітів. Заповідач може в будь-який час змінити або скасувати заповіт, подавши про це заяву до виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів. Із заповіту від 02.04.2010, посвідченого секретарем Гребениківської сільської ради [PERSON] (реєстр №37) вбачається, що у тексті заповіту зазначено: місце, дата, складання заповіту, число, місяць, рік та місце народження заповідача та ідентифікаційний код, а також слідує, що заповіт складений фізичною особою із повною цивільною дієздатністю, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного із роз'ясненням змісту відповідних статей ЦК України, які зазначені у заповіті. У заповіті також зазначена дата його складання за допомогою загальноприйнятних технічних засобів, підписаний у двох примірниках, один із яких залишається на зберіганні у справі Гребениківської сільської ради, а другий, який має силу оригіналу виданий заповідачу. Заповіт прочитаний уголос заповідачем [PERSON] та власноручно ним підписаний, про що мається підпис заповідача. Також у заповіті зазначено, що заповіт записаний секретарем сільської ради зі слів [PERSON], особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено. За складання заповіту стягнуто державне мито 0,85 грн. (а.с.89). Указаний заповіт, відповідно до вимог чинного законодавства, був занесений у реєстр заповітів, про що свідчить витяг про реєстрацію у Спадковому реєстрі за №23372662 від 09.04.2010 (а.с.45). Відомостей, щодо зміни чи скасування указаного заповіту, з часу його посвідчення до часу смерті заповідача [PERSON] судом не установлено, а отже, своє розпорядження померлий не мав на меті змінювати. Доводи позивача щодо того, що заповіт, був складений всупереч волі самого померлого та під час складання цього заповіту він не міг повно усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також була порушена таємниця заповіту, суд знаходить непереконливими, такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та такими, які не тягнуть за собою недійсність чи нікчемність заповіту. Так, суд не може прийняти у якості доказів покази свідків [PERSON] та [PERSON], які в суді повідомили про ті ж обставини, які повідомила позивач [PERSON] під час допиту її у якості свідка, про те, що оспорюваний заповіт підписувався [PERSON] у стані алкогольного сп'яніння 8 березня 2010 року на вулиці Вишневій біля будинку [ADDRESS], та у присутності інших осіб - [PERSON], її чоловіка на ім'я [PERSON], [PERSON] Вказані свідчення свідки дали у суді зі слів іншої особи - [PERSON], який в судове засідання для дачі свідчень не з'явився, та стороною позивача було зняте клопотання про його виклик до суду для дачі свідчень. Крім того, як встановлено показами позивача та її сестри свідка [PERSON] - у 2010 р. та у період часу перед 2010 та після 2010 року [PERSON] рідко спілкувався із дочками, проживав разом із братом [PERSON] Як встановлено судом доказами - правовстановлюючими документами на будинок, що не заперечувалось сторонами - спадкодавець із братом проживали у будинку, належного їх матері [PERSON], який по заповіту успадкувала відповідач [PERSON] Так, [PERSON] періодично з'являлась в успадкований будинок, обробляла город (як встановлено показами позивача та свідків), тобто спілкувалась із братами [PERSON], тому суд вважає, що [PERSON] міг виявити свою волю щодо розпорядження власним майном на користь сестри. Доказів того, що [PERSON] у момент посвідчення заповіту перебував у такому стані, що не міг розуміти своїх дій, позивачем представлено не було, оскільки як уже зазначено, суд відхиляє покази свідків, а клопотання про призначення посмертної судової психіатричної експертизи - стороною позивача не заявлялось. Той факт, що [PERSON] зловживав спиртними напоями за життя, сам по собі не може свідчити про відсутність у нього волі на розпорядження своїм майном після смерті, оскільки будь-які докази про його лікування від алкогольної залежності чи звернення до лікаря-нарколога за лікуванням -відсутні. Отже, суд приходить до висновку, що заповідач [PERSON] на момент складання заповіту 02.04.2010 мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним, відповідало його внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним йому майном на випадок смерті, а також заповіт не суперечить інтересам спадкодавця та моральним засадам суспільства. Дійсно, судом було встановлено під час огляду реєстру для реєстрації нотаріальних дій, який вівся секретарем Гребениківської сільської ради Тростянецького району Сумської області (а.с.90-93), що за 2010 рік під номером 37 мається запис вчинення нотаріальної дії від 14.05.2010 щодо посвідчення довіреності. Також у вказаному реєстрі відсутні відомості про запис посвідчення оспорюваного заповіту від 2 квітня 2010, та як повідомила представник виконкому Боромлянської сільської ради [PERSON] - нею не виявлений запис у вказаному реєстрі про оспорюваний заповіт. Відповідно до п.19 та п.40-1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, затвердженої наказом Мінюсту України за №22/5 від 25.08.1994 - всі нотаріальні дії, які вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі, позначається в посвідчу вальному написі документа, що посвідчується чи засвідчується посадовою особою виконавчого комітету. Нумерація в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій з початку кожного календарного року ведеться з першого номера. Реєстри повинні бути прошнуровані, аркуші їх пронумеровані. Кількість аркушів повинна бути завірена підписом посадової особи виконавчого комітету вищестоящої Ради народних депутатів з прикладенням гербової печатки цього виконавчого комітету. Запис нотаріальної дії в реєстрі провадиться посадовою особою виконавчого комітету чорнилом (або кульковою ручкою) і тільки після того, як посвідчувальний напис чи документ, що посвідчується чи засвідчується, підписаний. Запис олівцем і підчистки в реєстрі не допускаються, вільні місця повинні бути прокреслені, а зроблені виправлення застережені за підписом посадової особи виконавчого комітету. Відомості про посвідчення посадовими особами заповітів підлягають обов'язковому внесенню до Спадкового реєстру у порядку, передбаченому Положенням про Спадковий реєстр. Разом із тим, суд вважає, що виявлене порушення посадовою особою порядку ведення реєстру для реєстрації нотаріальних дій є недостатньою підставою для встановлення факту порушення вимог щодо форми і посвідчення оспорюваного заповіту, та як наслідок, його нікчемності, оскільки суд зазначив вище, що форма цього заповіту відповідає вимогам ст.1247 ЦК України, вказаний заповіт посвідчений у відповідності до вимог ст.1251 ЦК України, та зареєстрований у Спадковому реєстрі. Таким чином, у ході судового засідання не було встановлено жодної з передбачених ст.1257 ЦК України обставин, яка би давала підстави для визнання заповіту недійсним. За вищенаведених обставин, суд відмовляє позивачу у задоволенні заявленої вимоги щодо визнання заповіту недійсним. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем [PERSON] у виді сплати судового збору - відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial