Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Берегівського районного суду з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача відділ у Берегівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання права власності на земельну ділянку. Позов мотивований тим, що у власності [PERSON] перебував житловий будинок в с. Квасово по вул. Л.Українки, 13, Берегівського району, Закарпатської області на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння № 24 від 31.03.1998 року. Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,44 га, яка належала [PERSON] на підставі державного акта про право приватної власності на землю серії І ЗК № 009360 від 28.07.1998 року. За договором купівлі-продажу від 23.03.1999 року будинок був придбаний Берегівською райдержадміністрацією для [PERSON]. На підставі цього договору [PERSON] видано свідоцтво про право власності на будинковолодіння № 45 від 15 листопада 2000 року. 21.03.2003 року [PERSON] померла, після смерті якої видкрилася спадщина за заповітом від 25.03.2004 р., спадкоємцем всього майна померлої, в тому числі і будинку, є [PERSON]. За договором дарування від 06.04.2004 року [PERSON] продала будинок [PERSON]. Наразі позивач має намір розробити технічну документацію щодо відновлення меж земельної ділянки, однак у землевпорядній організації йому повідомили, що не мають змоги це зробити, оскільки земельна ділянка до цих пір оформлена на [PERSON]. В судове засідання представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, не зявилася, однак надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, позов підтримала у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся, про причину неявки суд не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, однак подав заяву, згідно якої просять розглянути справу без їх участі та не заперечує проти задоволення позову. На підставі викладеного, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності не зявившихся сторін та у відповідності ст. 280, 281 ЦПК України постановити по справі заочне рішення. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що змінений позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Ст. 120 Земельного кодексу України також передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналогічної позиції притримується і Верховний суд України в своїй правовій позиції, викладеній у Постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, в якій чітко сказано, що за змістом статті 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з частиною першою статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. Таким чином, земельна ділянка повинна була перейти у власність від [PERSON] до [PERSON], у подальшому до [PERSON] та до [PERSON] в силу закріпленого принципу єдності обєкта нерухомого майна та земельної ділянки, на якій він розташований.

Outcome: approved