Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 06 липня 2017 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломаківською Т.І. та скасувати реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], яка проведена на підставі вказаного договору дарування. Позов мотивовано тим, що фактично позивач домовилася на укладення договору довічного утримання, оскільки вона та син є особами з інвалідністю та потребують догляду та допомоги. Для посвідчення договору до неї додому приходив нотаріус, через стан здоров'я вона не могла відвідувати нотаріальну контору. Згодом дізналася, що фактично був укладений договір дарування. З часу укладення договору внучка допомоги не надає, не цікавиться бабусею. Відповідач [PERSON] надала суду відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Зазначає, що вона є онукою позивача. В 2017 році до неї подзвонила бабуся, повідомила, що вона дуже хвора, та запросила в Тернопіль для того, щоби подарувати квартиру. Бабуся сама наполягала на укладенні договору дарування квартири, це була її ініціатива. Була домовленість із бабусею, що вона забере її в місто Сміла, однак після того, як чоловік приїде з АТО, оскільки відповідач виховує двох дітей, а тому самостійно надавати допомогу бабусі не має можливості. Чоловіка затримали в АТО ще на місяць, змоги забрати бабусю до себе не було, та бабуся не захотіла чекати. Вважає, що договір укладений у відповідності до вимог закону, відповідає волевиявленню сторін, з ініціативи бабусі, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Звертає увагу суду, що позивачем не доведено позовних вимог. Третя особа на стороні відповідача Приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Ломаківська Тетяна Іванівна надала суду письмові пояснення, відповідно до яких зазначила, що договір дарування квартири [ADDRESS], який укладений 06 липня 2017 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровувана), посвідчений нею у відповідності до вимог закону. При цьому нотаріусом роз'яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору дарування, до підписання кожен підписав текст договору. Сторони стверджували, що договір відповідає їх дійсним намірам. Ухвалою судді від 29 березня 2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання, а ухвалою суду від 04 травня 2018 року призначено справу до судового розгляду. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2018 року вжито заходів забезпечення позову, шляхом заборони [PERSON] вчиняти дії щодо відчуження квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позов підтримала, пояснила, що вона людина похилого віку, та підписуючи договір дарування квартири, розуміла це так, що внучка повинна взамін здійснювати догляд за нею та вважала, що підписує договір довічного догляду. Договору їй ніхто не читав, а вона через вік не може це зробити. Договір підписувала в квартирі, куди внучка запросила нотаріуса. Після укладення договору, внучка забрала всі документи, поїхала в місто Смілу та не цікавилася бабусею. Квартира є її єдиним постійним місцем проживання, та після укладення договору позивач продовжувала в ній проживати разом із сином, який також є людиною з інвалідністю та потребує постійного догляду. В судовому засіданні відповідач проти задоволення позову заперечила. Пояснила, що в бабусі складний характер. Звертає увагу, що ініціатива укладення договору дарування виходила від бабусі, яка сама подзвонила до неї та запропонувала приїхати. Вона планувала її забрати до себе в місто Сміла, для чого готували житло для неї. Однак, через те, що чоловіка затримали в АТО, а вона сама виховує дітей, не мала змоги це робити. Третя особа на стороні відповідача Приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Ломаківська Тетяна Іванівна просить розглядати справу в її відсутності. Судом встановлено наступні обставини. Позивач [PERSON] [INFO] є особою з інвалідністю другої групи довічно, про що свідчить пенсійне посвідчення [NUMBER] серії [NUMBER] видане 29.05.2014 року. Відповідач [PERSON] є онукою позивача. 06 липня 2017 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровувана) був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломаківською Т.І., зареєстрований в реєстрі за №572. Відповідно до договору, [PERSON] (Дарувальник) безоплатно передала у власність [PERSON] (Обдаровувана) квартиру [ADDRESS], загальною площею 41,6 кв.м., яка належала Дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло видане Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації від 26 квітня 1994 року. Вартість квартири на момент дарування відповідно до звіту про оцінку майна становить 221970 грн. Право власності на квартиру в обдарованої виникає з моменту прийняття дарунку та державної реєстрації права власності на майно. Обдарована стверджує, що на момент підписання договору прийняла дарунок одержанням ключів та документації на відчужувану квартиру. (п. 12 договору). Сторони стверджують, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, а також цей договір вчинений без впливу та омани з будь-якої сторони відносно обставин, які мають значення для справи (п.13). Сторонам відомо та вони усвідомлюють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдарованої вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.(п.14). Крім того, відповідно до пункту 17 договору, волевиявлення сторін є вільним та відповідає реальній домовленості та дійсним намірам. У сторін відсутні заперечення щодо кожної з умов цього договору, вони однаково розуміють значення, умови та його правові наслідки для кожної з сторін, питань, які б залишилися незрозумілими та нез'ясованими в сторін немає. Право власності на подаровану квартиру зареєстровано в реєстрі за [PERSON] 06 липня 2017 року приватним нотаріусом Ломаківською Т.І., про що свідчить інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта [PERSON] №117444472 від 17.03.2018 року. Відповідно до довідки ТзОВ «Коменерго-Тернопіль» від 18 грудня 2017 року №5249, [PERSON] зареєстрована і проживає в квартирі [ADDRESS] з 20 червня 1977 року, разом із сином [PERSON], який зареєстрований в квартирі з 05.12.2016 року. Відповідно до інформації з ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» від 18.12.2017 року, Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта [PERSON], інше житлове приміщення чи нерухоме майно у власності позивача відсутні. Як видно з поштових квитанцій про оплату комунальних послуг за період із липня 2017 року по квітень 2018 року, житлово-комунальні послуги оплачує позивач [PERSON]. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав суду, що відповідач є його дружиною. Йому відомо, що дружина на запрошення бабусі поїхала в Тернопіль, де [PERSON] з власної ініціативи подарувала їй квартиру. Його сім'я планувала забрати бабусю до себе в місто Сміла, у зв'язку із чим готували для цього житло, однак, через те, що він проходив військову службу, його затримали в зоні АТО, дружина власними силами не змогла це зробити. Допитана як свідок [PERSON] показала, що вона є колишньою дружиною сина позивача та матір'ю відповідача, проживає в місті Сміла Черкаської області. Їй відомо, що одного разу до її дочки подзвонила бабуся [PERSON], розплакалась та попросила приїхати. [PERSON] на запрошення бабусі поїхала, та приїхавши через тиждень сказала, що буде забирати бабу жити до себе в місто Сміла. Через деякий час [PERSON] почала дзвонити кожен день, щоби її забирали, однак [PERSON] не мала можливості, а пізніше почала боятися забирати бабу до себе. Допитаний як свідок [PERSON] показав, що він є братом відповідача та онуком позивача, проживає в місті Сміла Черкаської області. Йому відомо, що сестра їздила в Тернопіль для того, щоби оформити договір дарування квартири. Після цього бабусю мали забирати до себе в місто Сміла, однак цього не сталося. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що, йому відомо, що [PERSON], яка проживає в тому ж будинку, подарувала квартиру внучці в 2017 року. [PERSON] розповідала йому, що внучка повинна нею опікуватися до смерті. З часу дарування квартири внучка жодного часу до бабусі на приїжджала. [PERSON] та її син потребують догляду, оскільки є особами з інвалідністю. Подібні покази дала суду [PERSON]. Дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити, виходячи із такого. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Така правова позиція була виловлена Верхвоним Судом України в постанові від №6-93цс16 від 16.03.2016. Наявні докази підтверджують наявність помилки позивача щодо обставин, які мають істотне значення під час укладення договору дарування. Так, як видно із її пояснень [PERSON], вона вважала, що укладала договір довічного утримання. На момент укладення договору дарування квартири, вона потребувала догляду. Інше житло в неї відсутнє. Фактична передача у власність відповідача квартири не відбулася, оскільки позивач продовжувала в ній проживати, оплачувала житлово-комунальні послуги. [PERSON] після укладення договору дарування обіцяла забрати її до себе в місто Сміла, де здійснювати догляд за нею до смерті. Такі покази, підтверджуються іншими матеріалами справи та частково визнаються відповідачем. Так, на момент укладення договору дарування позивачу виповнилося 79 років. Та обставина, що позивач потребувала догляду, підтверджується також тим, що вона є особою з інвалідністю, також з нею проживаю син, який також є особою з інвалідністю та потребує стороннього догляду. Це визнавала і відповідач, яка зазначала, що бабуся, коли дзвонила до неї, скаржилася на поганий стан здоров'я. Обставину, що між сторонами була домовленість про догляд [PERSON] після укладення договору дарування, визнала відповідач, а також підтвердили свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які показали, що після приїзду з Тернополя [PERSON] повідомила їм, що вона має намір забрати бабусю проживати в місто Сміла, де буде доглядати за нею до смерті. Також, сторонами визнається, що після укладення договору дарування квартири, [PERSON] продовжувала в ній проживати та оплачувати житлово-комунальні послуги. Інше житло в позивача відсутнє. Тому, оцінивши в сукупності пояснення сторін та надані докази докази, суд вважає що укладаючи договір дарування квартири [ADDRESS], позивач помилялася щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення особи, а саме, позивач укладала договір дарування замість договору довічного утримання. При цьому, сам факт зазначення в підписаному сторонами договорі того, що на момент підписання договору прийняла дарунок одержанням ключів та документації на відчужувану квартиру, що договір відповідає дійсним намірам сторін і не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, зазначення, що сторонам відомо та вони усвідомлюють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру, того, що волевиявлення сторін є вільним та відповідає реальній домовленості та дійсним намірам, тощо, не спростовує доводів позивача про наявність помилки щодо розуміння суті вчиненого нею правочину. Оцінивши договір в сукупності з іншими встановленими судом обставинами - віком позивача, потреби її в сторонньому догляді, наявності домовленості щодо такого догляду зі сторони обдаровуваної після підписання договору, те, що квартира є єдиним житлом [PERSON], відсутність фактичної передачі квартир [PERSON], продовження позивачки проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, суд прийшов до переконання, що позов слід задовольнити, визнати недійсним договір дарування квартири укладений 06 липня 2017 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломаківською Т.І. та скасувати реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд враховує те, що позивач звільнена від сплати судового збору як особа з інвалідністю другої групи, а відтак відповідно до ст. 141 ЦПК України його слід стягнути з відповідача в дохід держави за дві позовні вимога немайнового характеру по 704,80 грн. разом - 1409,60 гривень. Відповідно до ст.ст. 203, 215, 230, 231, 570 ЦК України,

Outcome: approved