Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду від свого імені, а також в інтересах дітей [PERSON], [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи орган опіки та піклування Мукачівського міськвиконкому, ПАТ КБ «Приватбанк», приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01.06.2002 року перебуває у шлюбі із [PERSON] В шлюбі у них народилося троє дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 18.11.2004 року була придбана квартира [ADDRESS], яка була зареєстрована на чоловіка [PERSON] В травні 2015 року вона дізналась, що 07.10.2005 року її чоловік [PERSON] продав квартиру своїй матері [PERSON] При цьому зазначає, що в квартиру [ADDRESS] сім'я позивача разом з дітьми [PERSON], [PERSON] вселились в кінці 2004 року і з того часу постійно проживають в цій квартирі. Таким чином вважає, що на момент продажу її чоловіком [PERSON] квартири 07.10.2005 року, діти [PERSON], [PERSON] мали право на користування цією квартирою, так як така була єдиним та постійним місцем проживання, а тому для укладення договору купівлі-продажу квартири від 07.10.2005 року необхідна була попередня згода органу опіки та піклування. У зв'язку з цим [PERSON] зазначає, що таке відчуження квартири суперечить інтересам їхніх дітей. Крім цього [PERSON] також дізналася, що в подальшому квартира була передана і іпотеку банку і на цей час прийнято судове рішення про виселення її разом з дітьми з квартири [ADDRESS]. Враховуючи це все просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 07.10.2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 9150. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та додаткових обгрунтуваннях до позову. Також [PERSON] пояснила, що займатися реєстрацією в квартирі на мала можливості у зв'язку з вагітністю, тому і зареєструвала своє місце проживання в квартирі тільки після народження дитини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечив проти задоволення позову. При цьому пояснив, що поселився в квартирі [ADDRESS] разом з дружиною та дітьми в кінці 2004 року. Відповідач [PERSON] в попередніх судових засіданнях не заперечила проти задоволення позову та пояснювала, що оформленням документів як для продажу квартири, так і для отримання кредиту займався представник ПАТ КБ «Приватбанк». Представник третьої особи ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити в його задоволенні та пояснила, що вважає його безпідставним та необґрунтованим. Також подала письмові заперечення проти позову та заявила про застосування позовної давності. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівського міської ради в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій позов в частині захисту прав дітей підтримала. Приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. в судове засідання не з'явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідачів, третьої особи, дослідивши та перевіривши наявну у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 01.06.2002 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладено 01.06.2002 року. Також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження. Згідно з довідкою № 2-012154, виданої ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» 07.03.2015 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають сторони у справі [PERSON], [PERSON] та їхні діти [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] набув на підставі договору купівлі-продажу 18.11.2004 року. Таким чином слід прийти до висновку, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу, а відтак в силу положень ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. В подальшому 07.10.2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. При цьому встановлено, що в п. 8 договору купівлі-продажу продавець, а саме [PERSON], засвідчив, що на момент укладання договору квартира не перебуває арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, в податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса вона не використовується. Треті особи не мають прав на квартиру. Додатково також встановлено, що при посвідченні договору купівлі-продажу квартири 07.10.2005 року позивач, як дружина [PERSON], надала свою згоду на продаж квартири [ADDRESS], так така була придбана за спільні кошти подружжя. Обґрунтування позову по своїй суті зводиться до того, що на момент укладення оспорюваного договору право користування квартирою [ADDRESS] мали також діти [PERSON] та [PERSON], проте відчуження квартири відбулося без дозволу органу опіки та піклування. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі, а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Укладення батьками правочинів предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09.09.2015 року (справа № 6-405цс15). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (п. 3 ч. 2 ст. 177 СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Отже у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою. У зв'язку із зазначеним в першу чергу необхідно встановити чи в дійсності діти мали право на користування відчужуваною квартирою. При цьому, користування житловим приміщенням дитиною може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) так і на законі (ст. 405 ЦК України). Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.03 2016 року (справа № 6-2918цс15). До того ж відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 01.07.2015 року (справа № 6-396цс15)). Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом цієї статті право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання само по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Враховуючи наведені вище вимоги судом встановлено наступне. Батько дітей, [PERSON], зареєстрований квартирі [ADDRESS] з 15.06.2005 року. Відповідно до акту № 342 від 23.04.2016 року, виданого ТзОВ «І.Т.В.Сервіс Плюс», вбачається, що [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а також їхні діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в квартирі [ADDRESS] проживають з 15.06.2005 року. Зазначені обставини ствердили [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Так, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що дійсно засвідчує обставини, відображені в акті від 23.04.2016 року, оскільки знайома з [PERSON] При цьому показала, що [PERSON] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] поселилися в квартиру [ADDRESS] ще в кінці 2004 року. Як показала допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], що також засвідчує обставини, відображені в акті від 23.04.2016 року. При цьому точно пам'ятає, що [PERSON] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] поселилися в квартиру [ADDRESS] в кінці 2004 року, оскільки в той час якраз народився [PERSON] При цьому суд надає віру показам свідків, не зважаючи на розбіжність їхніх показів в частині точної дати поселення [PERSON] з дітьми в квартирі між зазначеним акті від 23.04.2016 року, на що звертала представник ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки такі розбіжності в будь-якому випадку не спростовують обставини, яка підлягає доказуванню, а саме наявність права користування квартирою у дітей на момент укладення оспорюваного договору. Таким чином суд приходить до однозначного висновку, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] малолітні на той час [PERSON], [PERSON] мали право користування квартирою, така була єдиним та постійним місцем проживання разом з батьками. До зазначеного висновку суд прийшов не зважаючи на те, що мати дітей, [PERSON], зареєструвалася в квартирі після укладення оспорюваного договору, зважаючи на наведені вище положення законодавства. При цьому доказів того, що малолітні на той час [PERSON], [PERSON] проживали за іншою адресою або мали право користування іншим житлом суду не надано, а відтак і не встановлено. Додатково судом встановлено наступне. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Вимоги законодавства, які передбачають необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини, а саме звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтереси дитини, зменшення або обмеження її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушення гарантій збереження права дитини на житло. Саме таку правову позицію зробив Верховний Суд України в постанові від 11.05.2016 року (№ 6-806 цс16) та в постанові від 22.06.2016 року (№ 6-1024цс16). Як встановлено судом, що після укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07.10.2005 року, новим власником квартири [PERSON], така була передана з метою забезпечення виконання її зобов'язань перед ПАТ КБ «Приватбанк», в іпотеку банку. В подальшому, у зв'язку з невиконанням [PERSON] своїх кредитних зобов'язань, ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири [ADDRESS]. Так, рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.05.2001 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS]. Одночасно, відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.08.2015 року було вирішено виселити з квартири [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON], а також їхніх дітей, зокрема, [PERSON], [PERSON] На виконання рішення суду від 20.08.2015 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження, що стверджується постановою від 25.01.2016 року. З огляду на зазначені обставини, суд не може не прийти до висновку, що хоч і не безпосередньо у зв'язку з укладенням оспорюваного договору, проте опосередковано в подальшому у зв'язку з передачею квартири [ADDRESS] в іпотеку та відповідними наслідками у формі прийнятого судом рішення про виселення дітей з квартири, призвело до звуження обсягу існуючих майнових прав дітей та зменшення їхніх прав та інтересів щодо квартири, в тому числі і порушення гарантій збереження прав дітей на житло. У принципі 2 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, що набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 27 згаданої Конвенції держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Згідно з ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як визначено у ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. В ст. 28 ЦПК України зазначено, здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. При цьому в ст. 29 ЦПК України також зазначено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Таким чином діти [PERSON], [PERSON] здатні реалізувати своє право на захист та відповідно відновити свої порушені права виключно у передбачений ЦПК України спосіб, а саме шляхом пред'явлення позову їхнім законним представником позову в їхніх інтересах. До того ж, як пояснювала в судовому засідання представник органу опіки та піклування, що безпосередньо також і орган опіки та піклування не вправі звертатися до суду за захистом прав дітей, так як такі мають законних представників. Також враховується і те, що жодних недобросовісних дій як зі сторони матері дітей, так зі сторони батька, щодо неправдивого повідомлення ними про відсутність прав дітей на майно, яке відчужувалося, судом не встановлено. До зазначеного висновку суд прийшов з огляду на те, що серед документів, на підставі яких був посвідчений оспорюваний договір купівлі-продажу, будь-які документи які засвідчували про коло зареєстрованих осіб в квартирі [ADDRESS] на момент її продажу у 2005 році, відсутні, що свідчить про те, що такі у батьків - законних представників, не вимагалися. Крім того, договір купівлі-продажу від 07.10.2005 року, в тому числі п. 8, будь-яких застережень, що стосуються наявності чи відсутності житлових прав дітей на квартиру, не містить. Таким чином слід прийти до висновку, що нотаріусом при посвідченні оспорюваного договору не встановлювалося, чи на момент посвідчення договору в квартирі, яка була предметом продажу, проживали неповнолітні та малолітні діти. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, аналізуючи наведені вище норми закону та враховуючи правові позиції Верховного Суду України, які стосуються спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що в цьому випадку в цілому встановлено, що діти мали право користування квартирою [ADDRESS] на момент укладення оспорюваного договору, яка також була і є на цей час місцем їх фактичного постійного проживання, і таким договором фактично порушено законні права дітей, а також враховуючи поведінку законних представників, із врахуванням того, що укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, суд приходить до висновку про необхідність захисту порушених прав дітей [PERSON], [PERSON], а відтак позов [PERSON], яка діє в інтересах дітей, слід задовольнити, а договір купівлі-продажу від 07.10.2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 9150, слід визнати недійсним. Разом з тим, з огляду на те, що не встановлено будь-яких порушених прав безпосередньо [PERSON], суд приходить до висновку, що в задоволенні в частині заявленого позову безпосереднього [PERSON] як позивачем, слід відмовити. З приводу застосування позовної давності, про що було заявлено представником третьої особи ПАТ КБ «Приватбанк» то суд зазначає, що враховуючи зміст ч. 3 ст. 267 ЦК України та ст. 30 ЦПК України, заява про застосування строку давності може бути подана лише стороною чи їх представниками, а тому треті особи не мають право на подання такої заяви (постанова Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-738цс15; постанова Верховного Суду України від 18.03.2015 у справі № 6-25цс15). Судові витрати підлягають розподілу на підстав ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial