Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] у якій, уточнивши свої позовні вимоги, просить суд: 1.Визнати недійсним договір-купівлі продажу квартири №21 в будинку № 72 по пр. [PERSON] (попереднє найменування вул. Косіора) в місті Дніпрі, зареєстрований 03.03.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстраційний номер:365), укладений між продавцем [PERSON], що діяв (укладав та підписував договір купівлі-продажу квартири) на підставі довіреності посвідченої 26 лютого 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №630 від імені [PERSON], та покупцем [PERSON]; 2.Скасувати рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер: 28572941 від 03.03.2016 р.та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно № 13542512про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] (попереднє найменування вул. Косіора) у м. Дніпро; 3.Визнати недійсною та скасувати довіреність посвідчену 26.02.2016 року у реєстрі посвідчення нотаріальних дій за №630 приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального міського округу [PERSON] (серія та номер бланка HAT 269560) на розпорядження квартирою №21 у будинку №72 по пр. Калнишевського Петра (попереднє найменування вул. Косіора) у м. Дніпро; 4.Визнати за ним, [PERSON], право власності на квартиру [ADDRESS] (попереднє найменування вул. Косіора) у м. Дніпро, в цілому, в порядку спадщини за заповітом після смерті [PERSON] Василівни, яка померла 13 листопада 2014 року. В обґрунтування таких позовних вимог [PERSON] посилається на те, що після смерті його тещі - [PERSON], яка сталася 13 листопада 2014 року, відкрилася спадщина на [ADDRESS] (теперішня назва пр. [PERSON]) у м. Дніпропетровську (теперішня назва місто Дніпро). Відповідно заповіту, складеного 07 грудня 2004 року, [PERSON] заповіла все належне їй рухоме та нерухоме майно, де б воно не було та з чого б не складалося, і все те, що буде належати їй на день смерті йому. У звязку з хворобою та лікуванням його дитини, він знаходиться у Німеччині, тому, дізнавшись, що [PERSON] померла, для звернення із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори він був вимушений надати довіреність на свого рідного брата - [PERSON]. Його брат, діючи за довіреністю від його імені, звернувся до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Державний нотаріус [PERSON] надала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, мотивуючи відмову відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру та рекомендувала звернутись до суду. Діючи по довіреності, його брат звернувся до відповідача - [PERSON], яка є донькою померлої та фактично жила у спірній квартирі після смерті матері, що належить спадкодавцю, з проханням надати до нотаріальної контори правовстановлюючі документи на квартиру та свідоцтво про смерть матері. Відповідачка категорично відмовилась надавати документи його братові або нотаріусу та повідомила, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті її матері [PERSON]. Враховуючи те, що у відповідача знаходяться оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, оригінал свідоцтва про смерть спадкодавця, які він повинен надати нотаріусу для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а також те, що він не може забезпечити вільний доступ до спірної квартири представників бюро технічної інвентаризації, що необхідно для оформлення права власності. Відповідно запиту Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 18.01.2016 року, виявилося, щоправо власності на квартиру [ADDRESS] в цілому зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування. Він є спадкоємцем за заповітом майна померлої [PERSON], яке складається з кв. № 21 у б. № 72 по вул. Косіора у м. Дніпропетровську. Він має право на успадкування вказаної квартири, від спадщини не відмовляється і бажає її прийняти. Зробити це не може внаслідок відсутності у нього оригіналів документів, необхідних для видачі нотаріусом свідоцтва про право спадщину. Відповідач зазначені документи має, але до державного нотаріату не надає, сама не з'являється, чим перешкоджає реалізації його права на отримання спадщини. За даних обставин його право на отримання спадщини за заповітом порушено, а тому повинно бути поновлено, і з цих підстав він звернувся до суду. Крім, того, 24.04.2016 року, він дізнався від представника та отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в якій вказано, що відповідно до договору купівлі-продажу зареєстрованого 03.03.2016 року приватним нотаріусом [PERSON], квартиру [ADDRESS] [PERSON]. Продавцем по вказаному договору продажу квартири вказано [PERSON], що діяв (укладав та підписував договір купівлі-продажу квартири)на підставі довіреності, посвідченої 26.02.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 630 від імені [PERSON], але [PERSON] померла 13.11.2014 року, тому довіреність від 26.02.2016 року та договір купівлі-продажу квартири від 03.03.2016 року не мають юридичної сили та підлягають визнанню судом - недійсними. 03 березня 2016 року власник квартири [ADDRESS] не була живою, [PERSON] померла ще 13 листопада 2014 року, тому він як спадкоємець звернувся спочатку до нотаріуса, а потім до суду з відповідною позовною заявою. В судовому засіданні представники позивача підтримали пред'явлену позовну заяву та просили її задовольнити. В обґрунтування вимог та своїх доводів посилалися на обставини викладені у предявленій позовній заяві. Судове засідання 28.10.2016 року просили проводити без їхньої участі, а позов задовольнити. Не заперечували проти заочного порядку розгляду й вирішення даної цивільної справи. Відповідачка та треті особи, та/або їхні представники, заперечень проти позову не надали, повідомлялися належним чином про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, причин не повідомили, на підставі чого з урахуванням письмової згоди представника позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, зокрема матеріали спадкової справи заведеної Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за № 31/2015 від 20.01.2015 року, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Спірна квартира [ADDRESS], належала [PERSON] на підставі договору дарування від 06 жовтня 2003 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1-3175. Право власності за [PERSON] було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 1601010, що підтверджується повідомленням Дніпропетровського МБТІ з відповідною інформацією станом на 31.12.2012 року. Вартість спірної квартири станом на 11.02.2016 року становить 385300,00 грн., що підтверджується висновком про вартість об'єкту долученим до матеріалів справи у копії. 13 листопада 2014 року [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS]. Упродовж строку, встановленого ст. 1270 ЦК України до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися наступні особи: 20.01.2015 року - донька спадкодавця [PERSON], та 31.03.2015 року позивач [PERSON]. Як вбачається із матеріалів вищезазначеної спадкової справи № 31/2015 від 20.01.2015 року, за життя спадкодавець [PERSON] склала заповіт від 07.12.2004 року, згідно із яким все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і все те, що буде належати їй на день її смерті і на що за законом вона матиме права та обовязки, що належать їй на момент складання заповіту, а також права та обовязки які належатимуть їй на день смерті, заповіла позивачу [PERSON]. Заповіт було посвідчено державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за № 1-6881. Згідно з інформаційною довідкою із Спадкового реєстру наданою до суду Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, заповіт складений за життя спадкодавцем [PERSON] має номер у спадковому реєстрі № 8690332, складений на бланку ВВТ 078825, є посвідченим 07.12.2004 року Шостою ДДНК, де і зберігається, та станом на 20.01.2015 року є чинним. Постановою державного нотаріуса Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 09.02.2016 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку із відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на спадкове майно. Також, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 03 березня 2016 року [PERSON] від імені [PERSON], діючи по довіреності, посвідченій 26.02.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 630, продав покупцю [PERSON], [INFO], квартиру [ADDRESS]. Продаж вчинено за 100209,00 грн. Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 365. На підставі вищевказаного договору купівлі продажу право власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], як за одноосібною власницею цього нерухомого майна, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Разом із тим, за повідомленням Індустріального відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції за вих. № 1479/13-29 від 05.10.2016 року [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], померла, та реєстрація її смерті була проведена у відділ державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції ще 02 вересня 2004 року, актовий запис про смерть № 6897. Таким чином, судом встановлено, що на момент посвідчення оспорюваної довіреності на ім'я [PERSON] від імені [PERSON], а також на момент посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири укладеного начебто з гр. [PERSON], останньої, також як і спадкодавці [PERSON] не було у живих, оскільки [PERSON] померла ще 13.11.2014 року, а [PERSON] померла ще у 2004 році. Отже, за встановлених в судовому засіданні обставин, вважати дійсною довіреність від імені [PERSON] на [PERSON] немає підстав, оскільки в судовому засіданні однозначно встановлено, що [PERSON] 26.02.2016 року не могла підписувати та видати оспорювану довіреність, оскільки померла ще 13.11.2014 року. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Згідно зі ст. 658 ЦК України, право продажу товару належить лише власникові товару. Це випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 317 ЦК України про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона - продавець передає майно у власність другій стороні - покупцю, покупець при і має майно і сплачує за нього певну суму. Відповідно до частинами 1,2, 3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правові наслідки недотримання цієї вимоги, визначеної ч. 3 ст. 203 ЦК України, передбачені статтями 229, 230, 231, 232, 233, 234, 235 ЦК. За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦПК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає, що позовні вимоги є цілком законними, обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню, оскільки ані [PERSON], ані [PERSON] не могли фізично вчинити оспорювані правочини через те, що на момент їх вчинення цих осіб не було у живих, що повною мірою підтверджено письмовими доказами наявними у матеріалах справи, та було беззаперечно встановлено у судовому засіданні під час розгляду й вирішення даної цивільної справи. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). На підставі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є, зокрема, день смерті особи. Згідно із ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частиною 3 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у 6-ть місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Отже, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, зокрема те, що [PERSON] за життя склала заповіт, який на час відкриття спадщини був чинним, позивач є спадкоємцем за заповітом, прийняв спадщину, про що в справі наявні письмові докази, але не зміг отримати свідоцтво про право на спадщину через відсутність у нього оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому позовні вимоги у частині визнання за позивачем права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом, також є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають повному задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі відносяться на рахунок відповідача.

Outcome: approved