Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , третя особа Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] з нею, як матір`ю по [ADDRESS] . В обґрунтування вимог зазначає, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м.Києва 28.01.2019року. Під час перебування з відповідачем у шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON] , який проживає разом із нею у квартирі де створені всі умови для його розвитку, виховання та навчання, натомість відповідач не в змозі забезпечити дитині належні умови проживання, займатися його вихованням, оскільки є безробітним та веде аморальний спосіб життя. Вона працює у ПП «Перекладацьке агентство «ЯНУС», має гнучкий графік роботи та можливість працювати вдома, що дозволяє належним чином опікуватись сином, водити його до лікарів, відвідувати гуртки та піклуватися про нього, тому просить визначити місце проживання дитини разом із нею. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять задовольнити позов. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні не заперечили щодо задоволення позову про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю за адресою [ADDRESS] , проте просили зобов`язати [PERSON] повідомляти про зміну місця проживання та прописки, також просили врахувати обставини викладені у відзиві на позов. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надіслано клопотання з проханням розглядати справу у відсутності представника та прийняти рішення в інтересах дитини з врахуванням висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини. При розгляді справи судом встановлено наступне. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.03.2005року, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м.Києва 28.01.2019року. В шлюбі у сторін народився син [PERSON] [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Відділом ДРАЦС Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві. Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 01.08.2011 р., Витягу з Державного реєстру правочинів №10202584 від 01.08.2011 р., Витягу №31022722 про державну реєстрацію прав КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 18.08.2011 року, [PERSON] набув на підставі договору купівлі-продажу право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно Акту обстеження умов проживання дитини від 07.12.2018 року здійсненого спеціалістом Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, для виховання та розвитку дитини [PERSON] відведено окрему кімнату у 2-ох кімнатній квартирі по [ADDRESS] , мати дитини бажає щоб дитина постійно проживала з нею, займатися його вихованням та утриманням. 26.10.2018року [PERSON] було подано заяву про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , проте за відсутності згоди батька [PERSON] , АО Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, їй було відмовлено у реєстрації місця проживання дитини. Відповідно до довідки №57 з ДНЗ №368 Дніпровської районної у м.Києві Державної адміністрації управління освіти від 17.09.2018року, [PERSON] був прийнятий в дошкільний навчальний заклад з 30.08.2017року, перший день дитину привели тато разом із мамою, надалі в садочок приводив та забирав тато. Як вбачається із характеристики на дитину з ДНЗ №368 від 25.09.2018 року, [PERSON] відвідує дитячий заклад з 10.07.2018року, процес адаптації пройшов складно, з ознаками дезадаптації, хлопчик неохоче іде на контакт з педагогами та однолітками, недовірливе ставлення тата до педагогів має вплив на тривожний, збуджений, пригнічений стан дитини при перебуванні в групі. Судовим наказом Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.11.2018 року по справі №607/22974/18 з [PERSON] на користь [PERSON] вирішено стягувати аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/4 усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з врахуванням індексації, щомісячно, починаючи з 09.11.2018року, і до досягнення дитиною повноліття. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено обов`язкову участь органу опіки та піклування при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно п.3 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 р. №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», органами опіки та піклування є районні, районні у м.Києві та м.Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківською піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківською піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у м.Києві та м.Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах рад. Згідно п.72 вказаної Постанови, для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання згідно і додатком 9. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійною доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини. Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у м. Києві та м.Севастополі держадміністрації, виконавчого орган) міської, районної у місті ради про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. Як вбачається із висновку органу опіки і піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини №103/2558/41/3 від 22.03.2019року, Комісією встановлено, що батьки дитини [PERSON] та [PERSON] проживали в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в січні 2019року, хоча стосунки між ними припинилися раніше, на даний час малолітній [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] , де створені належні умови для проживання, навчання та розвитку дитини. Мати дитини [PERSON] має постійне місце роботи, стабільний дохід, вона створила всі умови для гармонійного розвитку сина. Батько дитини [PERSON] був присутній на засіданні Комісії та повідомив, що він не заперечує проти проживання дитини з матір`ю. Приймаючи до уваги зазначене вище орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , 2015року, з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 214 ЦПК України, до повноважень головуючого серед іншого відноситься спрямування судового розгляду на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи. Згідно статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. В матеріалах справи міститься достатньо доказів, які доводять те, що [PERSON] має самостійний дохід, не зловживає спиртними або наркотичними засобами, не веде аморальний спосіб життя, має задовільні житлово-побутові умови, тобто даних, які б негативно характеризували [PERSON] в розумінні статті 161 Сімейного кодексу України, судом не встановлено, крім того [PERSON] не заперечив, щодо проживання дитини з матір`ю, кожен із сторін бере участь у вихованні дитини та бажає визначити місце проживання дитини. Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Постановою Верховної Ради України№789-XII від 27.02.1991р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, згідно ст.15 Закону, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженою резолюцією Генеральної асамблеї організації об`єднаних націй від 20.11.1959р, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли існують виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Пленум Верховного Суду України у п.18 постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» також роз`яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Згідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 89 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи та необхідність задоволення позову шляхом визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за місцем її проживання по [ADDRESS] .

Outcome: approved