Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд до Туреччини або Єгипту в період серпень-вересень 2014 року терміном на 14 днів дитині [PERSON], [INFO] в супроводі матері без згоди батька. 24 квітня 2014 року позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд до Туреччини або Єгипту в період серпень-вересень 2014 року неповнолітній дитині [PERSON], [INFO], в супроводі матері [PERSON] без згоди та дозволу батька [PERSON], а також дозволити позивачу оформляти документи для виїзду або супроводу неповнолітньої доньки. У позовній заяві зазначено, що 25.11.2010 року розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 25.11.2010 року (а.с.4). Неповнолітня дочка [PERSON], [INFO], проживає разом із позивачем, що підтверджується будинковою книгою для прописки громадян (а.с.8-9) Позивач та її представник уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач та її представник подали достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що у позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що у позивача та відповідача в період шлюбу народилася дитина, [PERSON], [INFO], що підтверджено Свідоцтвом про народження (а.с.5). 25.11.2010 року розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 25.11.2010 року,виданого відділом РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції (а.с.4). За вимогами ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За вимогами п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Мати має змогу оздоровити та забезпечити відпочинок неповнолітньої доньки в Туреччині або Єгипті, беручи до уваги рекомендації лікаря з метою оздоровлення дитини. В позовній заяві позивачем вказано, що відповідач відмовився надати свою згоду на виїзд за кордон. Відповідно до ст.1,2 закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Як зазначено ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. А тому, з врахуванням вищезазначеного і ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка встановлює обов'язок приділяти першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також те, що виїзд дитини за кордон на оздоровлення та відпочинок не порушує прав батька, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення частково. Ч.3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст. 15, 313 ЦК України, ст.4 Закону України «Про порядок виїзду та в'їзду в Україну громадян України» та

Outcome: partial