Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира №15 в м. Луцьк, по вул. Рівненській 127, у 2015 році придбана за спільні гроші з відповідачем та належала їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Позивач вказує, що вирішили розлучитись з [PERSON] та поділити спільне майно. Відповідач виявив бажання лишити вказану квартиру собі, а позивачу обіцяв купити однокімнатну квартиру і оформити договір міни, на що позивач надала свою згоду. Про існування договору дарування позивач не знала та копії даного договору не мала. Відповідач обманним шляхом змусив її підписати договір дарування, повідомивши, що необхідно дооформити документи на квартиру для подальшого обміну її частки в спільній квартирі. Позивач не читала і не розуміла який насправді документ підписала. Про договір дарування дізналась в 2017 році. На підставі наведеного просила суд визнати недійсним договір дарування квартири за адресою : [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила у задоволені позову відмовити повністю. Приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] на адресу суду надіслала заяву про розгляд справи у її відсутності. Вказала, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки договір складено відповідно до особистого волевиявлення сторін, відповідає дійсним намірам, зміст та суть умов сторонам зрозумілий, після прочитання договору без примусу ними підписаний. Спірний договір дарування є дійсним та укладався відповідно до чинного законодавства, спрямований на реальне виконання договору. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 листопада 2016 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони, було укладено Договір про визначення часток в спільному майні подружжя та дарування часток майна, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 880 (а.с. 7). Відповідно до п. 1.3 умов Договору дарувальник [PERSON], безоплатно передає у особисту приватну власність [PERSON] обдаровуваному, належну їй ? частку зазначеного нерухомого майна. Однією з підстав визнання договору дарування недійсним позивач зазначає вчинення його під впливом обману. Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З аналізу змісту даної норми вбачається, що встановлення наявності умислу у\~\~сторони правочину ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Проте, судом встановлено, що укладаючи договір дарування [PERSON] своїм підписом підтвердила, що даний договір вона укладає добровільно, цілеспрямовано, свідомо, розуміючи значення своїх дій, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених цим договором, діючи без впливу обману. Крім того, із даного договору вбачається, що [PERSON] попередньо ознайомлена нотаріусом із приписами цивільного законодавства, що регулюють саме укладений договір, а не інший правочин, що спростовує обґрунтування позивача про те, що вона не знала, що підписує договір дарування. Відповідно до ч. 1\~ст. 717 Цивільного кодексу України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. За\~\~формою та\~\~змістом\~\~оспорюваний Договір\~\~дарування відповідає вимогам\~ст.ст. 719-720\~\~ЦК України. Обдарований [PERSON] прийняв\~\~в дар\~нерухоме\~майно у\~вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] та\~у встановленому\~порядку здійснив реєстрацію\~свого права\~\~власності на нього. Отже,\~настали цілком\~реальні\~\~наслідки\~\~укладання Договору\~дарування. Оспорюваний Договір дарування є правочином, який укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч.ч. 1- 6\~ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України\~встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1\~статті 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч. 1-3, 5, 6\~ст. 203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів, дотримання яких є необхідним для чинності договору. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст.\~58,\~59 ЦПК України, на підтвердження доводів викладених в позовній заяві позивачем не надано. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. \~\~\~\~ Відповідно до ч. 3\~ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що права позивача не порушені, спірний Договір про визначення часток в спільному майні подружжя та дарування часток майна був волевиявленням сторін, підстав для визнання правочину недійсним відповідно до ст.ст.\~203,\~215 ЦК України\~судом не встановлено, тому позов є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed