Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Вказана квартира належить на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 вересня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, Павліченко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за №1535. В подальшому 02.10.2012 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Вказана квартира була придбана у 2012 році у відповідача - колишнього зятя, [PERSON]. Після укладання договору купівлі-продажу позивач з відповідачем домовилась, що він і далі буде проживати в цій квартирі разом із його дружиною, донькою позивача, [PERSON] та їхніми дітьми, стільки скільки це буде потрібно. Приблизно з вересня 2013 року відповідач взагалі зник із життя сім'ї позивача. З того часу відповідач не проживає у належній позивачу квартирі, вказана обставина підтверджується відповідним актом, підписаним сусідами та засвідченому в МКП «ЖЕК №7». Позивач сплачує додаткові комунальні платежі з урахуванням кількості зареєстрованих осіб, в тому числі і за відповідача. На підставі вищевикладеного позивач просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] А також стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. Позивач до судового засідання не з'явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в яких зазначила, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач до судового засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку неодноразово, що підтверджується матеріалами цивільної справи. За таких обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача, на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки позивачі не заперечували проти такого порядку вирішення спору. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.4-6). Згідно витягу про державну реєстрацію прав, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.7-8). З довідки МКП ЖЕК №7 від 12 березня 2016 року, вбачається, що в [ADDRESS] зареєстровано 4 особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 9). Згідно акту від 11 березня 2016 року , мешканці будинку [ADDRESS], склали даний акт про те, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] не проживає з 09.2013 року по даний час (а.с.10). З ксерокопії паспорта [NUMBER], [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 05.10.2001 року. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадянин, який має у приватній власності будинок (квартиру), має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд та має право звернутися в суд про виселення. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно із ст. 72 ЖК УРСР, суд визнає особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача у квартирі за адресою: [ADDRESS] понад два роки, суд приходить до переконливого висновку, що вимоги позовної заяви про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним вище жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved